ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2020 року 
м. Київ
справа №809/934/15
адміністративне провадження №К/9901/32855/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Шишова О.О., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року (колегія суддів у складі: Мікули О.І., Курильця А.Р., Кушнерика М.П.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-1, МВС України), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (далі - відповідач-2, УМВС України в Івано-Франківській області), Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (далі - відповідач-3, УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати наказ МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с та наказ начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 27.01.2015 № 39 о/с в частині його звільнення з посади старшого інспектора відділення Державтоінспекції з обслуговування Галицького району, поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що припинення служби в органах внутрішніх справ за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ є самостійною й спеціальною підставою для звільнення, а факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути доведеним. Крім того, зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення, факт складання якого став підставою для звільнення позивача, був розглянутий Галицьким районним судом та порушнику винесено усне попередження. Тобто, на думку позивача, судом не встановлено підстав для відмови у притягненні до адміністративної відповідальності. Зазначає, що наказом від 31.03.2014 № 78 за вказане порушення його вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність. Вважає, що у відповідності до вимог статті 61 Конституції України він не може бути притягнутий до відповідальності вдруге за те саме діяння. Що стосується його звільнення у відповідності до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», то зазначає, що йому не було відомо про те, що особа відносно якої позивачем було складено протокол про адміністративне правопорушення, має відношення до подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань. Крім того, звертає увагу на те, що його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 залучено до участі у справі в якості відповідача - УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 03.06.2015 в задоволенні позову відмовив.
Судове рішення першої інстанції мотивовано тим, що пункт 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» є нормою прямої дії та передбачає наявність дії працівника правоохоронного органу щодо складання адміністративного протоколу відносно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності. Факт складання протоколу позивачем відносно громадянина ОСОБА_2 , який 29.12.2013 приймав участь в акції протесту, встановлено постановою Галицького районного суду від 03.03.2014. Отже, на позивача розповсюджується норма прямої дії, яка відображена в оскаржуваних наказах. Крім того, суд зазначає, що відповідно до висновків службових перевірок, дії позивача щодо складання адміністративного протоколу відносно громадянина ОСОБА_2 розцінене МВС України, також, як скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, тому при його звільненні поряд із застосуванням пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» застосовано також пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Також суд дійшов висновку, що відповідачами при прийняті та складенні оскаржуваних наказів, було дотримано норми трудового законодавства, а тому не можуть слугувати підставою для задоволення позову наведені позивачем обставини, щодо того, що звільнення відбулось під час його перебування на лікарняному.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 23.11.2016 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 скасував та прийняв нову, якою позов задовольнив: визнав протиправним та скасував наказ МВС України № 48 о/с від 16.01.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 ; визнав протиправним та скасував наказ УМВС України в Івано-Франківській області № 39 о/с від 27.01.2015 про звільнення ОСОБА_1 ; поновив позивача на посаді старшого інспектора відділення Державтоінспекції з обслуговування Галицького району підпорядкованого УДАІ УМВС України в Івано-Франківської області з 03.02.2015; стягнув з УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 03.02.2015 по 23.11.2016 в розмірі 61   049, 38 грн без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Постанова в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2958, 30 грн звернута до негайного виконання.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що Закон України «Про очищення влади» передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки за частиною першою статті 3 цього Закону. Суди не можуть надавати оцінку наявності (відсутності) підстав для застосування заборон, передбачених цим законом. Така оцінка може бути надана лише, якщо наявність заборон буде встановлена відповідним державним органом в порядку Закону України «Про очищення влади», а саме у випадку наявності підстав, визначених частиною другої статті 3 цього Закону, за наслідками перевірки, передбаченої цим законом. Суд зазначив, що в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки, оскільки при застосуванні Закону України «Про очищення влади» до особи застосовуються інші обмеження та відповідно наслідки, чим при звільненні за вчинення діяння, що дискредитує звання рядового і начальницького складу. Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.  
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, УМВС України в Івано-Франківській області подало касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2015 та залишити в силі рішення суду першої інстанції. На обґрунтування вимог касаційної скарги вказує, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи апеляційну скаргу виходив з недотримання процедури при звільненні, а саме невиконання вимог статті 5 Закону України «Про очищення влади». Однак судом апеляційної інстанції не враховано, що зазначена стаття чітко визначає, за якими критеріями проводиться перевірка. Також зазначає, що позивач допустивши під час виконання службових обов`язків складення адміністративного протоколу відносно учасника ГО «Автомайдан», що містить недостовірну інформацію, що в свою чергу призвело до протиправного притягнення вказаної особи до адміністративної відповідальності, не тільки підпав під дію Закону України «Про очищення влади», а й вчинив проступок, що дискредитує звання працівника міліції, внаслідок чого його було звільнено з органів внутрішніх справ.
Позиція інших учасників справи
Позивач у відзиві на касаційну скаргу відповідача-2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Відповідач-1 та відповідач-3 заяви про приєднання до касаційної скарги відповідача-2 або відзивів на неї не надали.
Рух касаційної скарги
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 06.06.2017 відкрив касаційне провадження за скаргою УМВС України в Івано-Франківській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 та зупинив виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 до закінчення касаційного провадження.
03.03.2018 вказана касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2018 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Стрелець   Т. Г., суддів Білоуса О.В., Шарапи В. М. для розгляду судової справи №   809/934/15.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31.05.2019 № 557/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 809/934/15, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Стрелець Т. Г.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2019 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи №   809/934/15.
Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2020 справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у попередньому судовому засіданні.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ на підставі наказу від 18.02.2008 № 40.
На адресу Галицького районного відділу УМВС України в Івано-Франківській області 05.03.2014 надійшло подання прокуратури Галицького району Івано-Франківської області по факту звернення ОСОБА_2 . 
Проведеною перевіркою фактів викладених у цьому зверненні установлено, що працівник ВДАІ Галицького районного відділу УМВС в Івано-Франківській області - ОСОБА_1 належним чином не дотримався вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) у частині оформлення та фіксації адміністративних правопорушень, додержання конституційних прав громадян. 18.03.2014 в УМВС України в Івано-Франківській області надійшла постанова старшого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про призначення службового розслідування за матеріалами досудового розслідування № 42014090140000005, зареєстрованого 06.03.2014 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України.
За результатами службового розслідування за постановою прокуратури Івано-Франківської області про призначення службового розслідування прийнято висновок від 19.03.2014, яким установлено, що 03.01.2014 до УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області надійшов службовий лист з УДАІ ГУМВС в Київський області щодо скоєння 29.12.2013 порушення вимог Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) особою, яка керувала автомобілем ТОУОТА, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також складання стосовно неї адміністративних матеріалів за порушення ПДР України. Також разом із супровідним листом до  УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області надійшли рапорти інспекторів, у яких зазначено, що 29.12.2013 під час несення служби на 20-му кілометрі автодороги «Київ-Овруч» в с. Нові Петрівці водій автомобіля TOYOTA, державний номерний знак НОМЕР_1 не виконав вимогу про зупинку, що подавалася за допомогою жезла та свистка, чим порушив пункт 2.4 ПДР України. Інспекторами ВДАІ Галицького районного відділу УМВС в Івано-Франківській області установлено, що власником автомобіля є ОСОБА_2 Інспектор з адміністративної практики ВДАІ Галицького районного відділу УМВС старший лейтенант міліції ОСОБА_1 надіслав повідомлення про запрошення його до підрозділу ДАІ поштою. Оскільки громадянин ОСОБА_2 на запрошення не прибув, 09.01.2014 о 18 год 25 хв позивачем складено протокол про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 550924 в присутності двох свідків, яким зафіксовано порушення вимог пункту 2.4 ПДР України, за що передбачено відповідальність за статтею 122-2 КУпАП, після чого матеріали адміністративного провадження та протокол про адміністративне правопорушення надіслані до Галицького районного суду для розгляду та прийняття рішення.
Постановою Галицького районного суду Івано- Франківської області від 03.02.2014 ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за статтею 122-2 КУпАП та на підставі статті 22 КУпАП обмежено відповідальність усним зауваженням.
03.03.2014 на підставі клопотання виконуючого обов`язки прокурора Галицького району постановою Галицького районного суду Івано- Франківської області, відповідно до статей 4, 7 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за статтею 122-2 КУпАП та провадження у справі закрито. Постанова набрала законної сили 14.03.2014.
31.03.2014 заступником начальника Галицького РВ УМВС Влашиним І. В. складено висновок службової перевірки, в якому зафіксовано порушення ОСОБА_1 статті 251 КУпАП, пунктів 3.8, 3.9, 3.11 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в ОВС України та зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Наказом начальника Галицького районного відділу УМВС України в Івано-Франківській області від 31.03.2014 № 78 старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 попереджено про неповну посадову відповідність.
Наказом начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 27.01.2015 № 39 о/с, відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу - старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-145367), старшого інспектора відділення Державтоінспекції з обслуговування Галицького району підпорядкованого УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, з 03.02.2015. Підстава: наказ МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 16.09.2014 № 1682-VII «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що  протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Згідно з пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29.01.2014 № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 № 743-VII.
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 5 Закону України «Про очищення влади» керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.
Відповідно до пункту 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114) звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться, зокрема, у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.
Пунктом 66 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.
Відповідно до пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-XI), яким до окремих положень  Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унесені зміни.
Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.  
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади»  без проведення перевірки, передбаченої цим законом.
Проте Закон України «Про очищення влади» передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки за частиною першою статті 3 цього Закону.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про протиправність звільнення позивача на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки відповідачем не було дотримано процедуру звільнення з органів внутрішніх справ, а саме: не було проведено перевірки.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №  820/1573/15.
Суди не можуть надавати оцінку наявності (відсутності) підстав для застосування заборон, передбачених цим законом.
Така оцінка може бути надана лише, якщо наявність заборон буде встановлена відповідним державним органом в порядку Закону України «Про очищення влади», а саме у випадку наявності підстав, визначених частини другої статті 3 цього Закону, за наслідками перевірки, передбаченої цим законом.
Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій та відповідно до матеріалів справи, спірні накази про звільнення позивача, крім посилання на пункт 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», містять також посилання на пункт 66 Положення № 114 як підставу звільнення. 
В касаційній скарзі відповідач зазначає, що позивач допустивши під час виконання службових обов`язків складення адміністративного протоколу відносно учасника ГО «Автомайдан», що містить недостовірну інформацію, що в свою чергу призвело до протиправного притягнення вказаної особи до адміністративної відповідальності, не тільки підпав під дію Закону України «Про очищення влади», а й вчинив проступок, що дискредитує звання працівника міліції, внаслідок чого його було звільнено з органів внутрішніх справ.
Проте в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки, оскільки при застосуванні Закону України «Про очищення влади» до особи застосовуються інші обмеження та відповідно наслідки, чим при звільненні за вчинення діяння, що дискредитує звання рядового і начальницького складу (пункт 66 Положення № 114). Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.  
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача, за діяння, за яке він був звільнений, наказом від 31.03.2014 № 78 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про протиправність наказу МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 та необхідність його скасування. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки наказ УМВС України в Івано-Франківській області від 27.01.2015 № 39 о/с про звільнення позивача прийнято на підставі вищевказаного наказу МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с, тому протиправність такого наказу прямо вказує на необґрунтованість прийнятого на його підставі наказу про звільнення та є підставою для його скасування.
Питання правомірності розміру грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу не є предметом касаційного оскарження, а тому не аналізуються Судом.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновком суду апеляційної інстанції у даній справі.
Також Верховний Суд ураховує положення Висновку №   11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Водночас відповідно до даного Висновку згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, від різних правових положень, звичаїв, доктринальних принципів, а також ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; п.   89), «Проніна проти України» (заява №   63566/00; п.   23) та «Серявін та інші проти України» (заява №   4909/04;   п.   58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, в касаційній скарзі не зазначено.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно із приписами частини третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне поновити виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 у цій справі. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX, статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, 375 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області  залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року у справі 809/934/15 залишити без змін.
Поновити виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко Н.М. Мартинюк   О.О. Шишов