22-ц/804/2450/20 
                                                                                241/268/20 
                                               
Головуючий у Іінстанції Чудопалова С.В.
Єдиний унікальний номер 241/268/20     
Номер провадження 22-ц/804/2450/20
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

23 липня 2020 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів   Мальцевої Є.Є.
Принцевської В.П.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу адвоката Карадон Марини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 27 травня 2020 року, ухвалене в смт. Мангуш Донецької області та повний текст якого складено 04 червня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд на окуповану території/з окупованої території Донецької області неповнолітній дитині без дозволу (згоди) та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивачка ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Карадон М.П., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд на окуповану території/з окупованої території Донецької області неповнолітній дитині без дозволу (згоди) та супроводу батька.
В обґрунтування позову зазначала, що з 26 листопада 2014 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона разом із донькою зареєстровані та фактично проживають як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач також зареєстрований за цією адресою як внутрішньо переміщена особа, але з вересня 2019 року фактично з ними не проживає, з нею та дитиною жодних відносин не підтримує. На тимчасово окупованій території Донецької області вона має у приватній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 залишилися проживати її батьки, батьки відповідача, інші близькі родичі і знайомі сім`ї. Донька стоїть на диспансерному обліку в МУ «Шахтарський центр первинної медико-санітарної допомоги» у педіатра, потребує періодичного оздоровлення в санаторіях і медичних установах. З 01 грудня 2017 по 01 грудня 2018 відповідач надавав їй добровільну згоду на тимчасові багаторазові поїздки малолітньої дитини у межах України незалежно від того куди саме і з якою метою прямуватиме, виїзди та в`їзди з постійного місця проживання та з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів, у тому числі на поїздки до та з тимчасово окупованої території Донецької області в її супроводі. Проте з вересня 2019 року відповідач покинув сім`ю і перервав будь-яке спілкування з нею та донькою, тому отримати від нього нотаріальну згоду на виїзд/в`їзд малолітньої дитини на/з тимчасово окупованої території України є неможливим. Для відвідування близьких родичів та власної домівки, періодичного медичного огляду у лікаря-педіатра, в якого дитина перебуває на диспансерному обліку, а також для оздоровлення дитини та відпочинку на узбережжі Азовського моря просила надати дозвіл на багаторазовий в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію/з тимчасово окупованої території Донецької області на контрольовану територію України, перетин лінії зіткнення територій проведення Операції Об`єднаних сил, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Шахтарськ Донецької області у супроводі матері ОСОБА_1 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 строком до виповнення ОСОБА_3 16-ти років, тобто по 05 серпня 2033 року включно.
Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 27 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Карадон М.П. до ОСОБА_2 про надання дозволу на в`їзд/виїзд на окуповану територію/з окупованої території Донецької області неповнолітній дитині без дозволу (згоди) та супроводу батька відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Карадон М.П., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів, якими доведено необхідність тимчасових багаторазових в`їздів/виїздів та тимчасово окуповану територію/з тимчасово окупованої території Донецької області неповнолітньої дитини у її супроводі. Відповідач фактично не проживає за місцем тимчасової реєстрації, як внутрішньо переміщена особа, поштовий і телефонний зв`язок з ним відсутній, а тому позивачка не мала можливості отримати докази відмови відповідача в наданні необхідного дозволу. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони з 26 листопада 2014 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-13).
Позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-20).
Відповідно до довідки від 29 січня 2020 № 12/4, виданої МУ «Шахтарський центр первинної медико-санітарної допомоги», який знаходиться на тимчасово окупованій території, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на «Д» обліку у педіатра та є дитиною, яка тривало та часто хворіє та потребує періодичного оздоровлення в санаторіях та медичних установах (а.с.24). 
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22045832 від 23.05.2014, ОСОБА_5 має у приватній власності на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_3 (а.с.21-22).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, а надання такого дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини до тимчасово окупованої території Донецької області, а відповідач відмовив у наданні такого дозволу.
З таким висновком суду не можна не погодитися.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.
Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.
Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року закріплено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист, надано можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно в умовах свободи та гідності.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, при цьому враховуються права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі ст.14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.
Тимчасово окуповані населені пункти визначено розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». До них віднесено і м. Шахтарськ Донецької області.
Відповідно до п.5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 14.04.2017 № 222-ог в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягай 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.
Відповідно до положень п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Матеріалами справи встановлено, що позивачка просила суд надати дозвіл на багаторазовий в`їзд на підконтрольну Україні територію та виїзд з неї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , у супроводі матері без згоди батька строком до виповнення дитиною 16-ти років, без зазначення часового проміжку перебування, що суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, що може зашкодити інтересам дитини.
Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з інтересів дитини, що полягають у забезпеченні їй безпечних умов життя, оскільки багаторазові перетинання лінії зіткнення створюють загрозу для життя та здоров`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2017 року народження, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.
Судове рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Карадон Марини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 27 травня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Судді       В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

В.П. Принцевська