Номер провадження: 33/813/741/20
Номер справи місцевого суду: 501/181/20 
Головуючий у першій інстанції Коваленко В.М. 
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі судді:
Судді - Князюк О.В.
За участю секретаря–Бикової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 24 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян – 10 200 (десять тисяч двісті) гривен – з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Не погоджуючись з вказаною постановою ОСОБА_1 25 травня 2020 року подав апеляційну скаргу в якій просить суд постанову Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року скасувати та провадження у справі закрити.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що суд при ухваленні рішення не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, формально підійшов до вивчення обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого та надто суворого застосування стягнення як виду покарання за адміністративне правопорушення.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження
Відповідно до статті 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня внесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі – протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 про розгляд справи 24.03.2020 року належним чином повідомлений не був, справа була розглянута за його відсутності.
Апелянт зазначає, що про існування оскаржуваної постанови дізнався лише 20.05.2020 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. 
Відповідно до приписів ст. 294 КУпАП, постанова судe у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
На підставі зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 об`єктивно не мав можливості оскаржити постанову суду у встановлений законом строк, тому строк на апеляційне оскарження постанови суду підлягає поновленню.

Перевірка доводів апеляційної скарги. Позиція апеляційного суду

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом всіх фактичних обставин справи, а в основному вважає, що у порушення вимог ст.ст 7, 277-2, 278 КУпАП його завчасно не було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, що призвело до позбавлення можливості надати пояснення по справі, заявити клопотання та надати докази, у тому числі характеризуючи матеріали, а також скористатися правовою допомогою.
Апелянт, зазначає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги недотримання форми заповнення бланків пояснень свідків, а саме: заповнення тексту пояснень самими працівниками поліції, а не особисто свідками. Також, вказує, що на протязі всього часу складання адміністративного матеріалу знаходився в автомобілі, тобто дані обставини відбувались без його участі.
ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на той факт, що після оформлення усіх документів апелянт поїхав за кермом свого автомобіля за вказівкою працівника поліції, що свідчить про відсутність вини в його діях (а саме – керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння).
Також апелянт зазначає, що поліцейським на місці зупинки транспортного засобу не було запропоновано ОСОБА_1 проведення огляду в найближчому закладі охорони здоров`я відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, СОЗ України 09.11.2015 року № 1452/753.
Таким чином апелянт вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції відступив від принципів повноти та об`єктивного судового розгляду. Та порушив вимоги Постанови Пленуму Верховного суду від 11.06.2004 року №11 «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень статті 276 КУпАП».
Згідно ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати, та провадження у справі закрити.
Враховуючи скорочені строки розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст.277 КУпАП, суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності. 
Відповідно до вимог ст. 285 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після розгляду справи, а копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови суду в той же строк вручається або висилається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
Тому, зважаючи на вище наведене, суд критично ставиться до доводів апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та ухвалення рішення без відома ОСОБА_1 , оскільки апелянту було відомо про наявність відповідного протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП від 17.01.2020 року серії ДПР18 № 278301.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
В судове засідання призначене на 08.07.2020 року ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи, особу що притягується до адміністративної відповідальності повідомленно опублікування оголошенням про виклик до суду на офіційному сайті Одеського апеляційного суду.
За змістом ст.252 КУпАП оцінка доказів судом здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Так у судовому засіданні 08.07.2020 року апеляційним судом досліджено:
-протокол про адміністративне правопорушення від 17.01.2020 року серії ДПР № 278301 (а.с. 4)
-письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 5)
-відеозапис з нагрудної камери працівника поліції (а.с. 6)
З відеозапису чітко вбачається, що ОСОБА_2 визнав факт вживання ним спиртних напоїв, від проходження тесту на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу ДРАГЕР та медичного огляду в закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків. Також, з відеозапису вбачається, що апелянт, при здійсненні усіх дій працівниками поліції спостерігав за ними і в автомобілі не знаходився. 
Тому, з огляду на вище зазначене, суд апеляційної інстанції відхиляє твердження апелянта про те, що працівниками поліції не було запропоновано проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оскільки вони спростовуються доказами наявними в матеріалах справи. 
Апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги з приводу того, що після складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 продовжив рух за кермом власного транспортного засобу на вказівку працівників поліції. Також, жодних обставин які б являлись пом`якшуючими при накладенні адміністративного стягнення за вчинення даного правопорушення апелянтом до суду не подано.
З вищезазначеного вбачається, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 дотримався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість  ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, застосувавши адміністративне стягнення, у межах санкцій ч. 1 статті 130 КУпАП.
Відповідно до Закону України № 1446-VIII від 07.07.2016 року було посилено відповідальність за керування транспортними засобами у стані алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції з метою сприяння підвищенню дисципліни водіїв і рівню безпеки на дорогах та. Як наслідок зменшенню кількості ДТП в Україні.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази узгоджуються між собою, є достовірними, належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
У відповідності до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Згідно зі ст.33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.
Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення стосовно  ОСОБА_2 було накладене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.33 КУпАП в межах санкції ч. 1 статті 130 КУпАП.
На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваної постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 8, 62 Конституції України, ст.ст. 7, 252, 280, 284, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження Постанови Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 14.07.2020 року.

Суддя                                                                                О.В. Князюк