ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року	Львів	Справа № 260/2276/20 пров. № А/857/7811/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області», 
на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року про повернення позовної заяви (суддя - Калинич Я.М., час ухвалення - не вказано, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту - не вказана), 
в адміністративній справі №260/2276/20 за позовом Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» до Західного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, 
про визнання протиправним та скасування висновку, 
встановив:
У червні 2020 року позивач ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Західного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати висновок Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області про результати моніторингу закупівлі №UA-2020-03-18-001474-с, оприлюдений 01.06.2020 на сайті електронної системи закупівель за адресою: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2020-03-18-001474-с. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року вказану позовну заяву повернено позивачу, на підставі п.3 ч.4 ст.169 КАС України, у зв`язку з тим, що позов підписано особою, чиї повноваження не підтверджені належним чином. 
З цією ухвалою суду першої інстанції від 23.06.2020 року не погодився позивач ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції ухвалу про повернення позовної заяви обгрунтував п.3 ч.4 ст.169 КАС України, яку процитував, доповнивши положенням, яке відсутнє в цій нормі, а тому не могло бути застосовано суддею. Також звертає увагу апелянт на те, що особа, яка підписала позовну заяву, на момент підписання позову та апеляційної скарги є директором підприємства, тобто керівником, який представляє інтереси підприємства, в тому числі в суді в порядку самопредставництва юридичної особи. Крім цього, зазначає апелянт, що КАС України, зокрема ст.55 та ст.161 цього Кодексу, не містять вимоги про надання суду документів, які підтверджують повноваження керівника юридичної особи, який підписав позовну заяву. Також вказує апелянт на те, що посилання суду першої інстанції на ч.2, ч.7 ст.160 КАС України не є релевантним у даній ситуації, оскільки регулює зовсім інший процесуальний інститут, описаний у ст.53 КАС України. Таким чином, оскаржена ухвала підлягає скасуванню. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 23.06.2020 року про повернення позовної заяви і направити справу для продовження розгляду (зі стадії вирішення питання про відкриття провадження). 

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. 
Згідно ч.1   ст.55 КАС України,   сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. 
Відповідно до ч.2 ст.55 КАС України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. 
Частиною 1 статті 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом. 
Позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано (п.3 ч.4 ст.169 КАС України). 
Повертаючи позовну заяву ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» суд першої інстанції виходив з того, що адміністративний позов підписано директором ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» Пароконна В.В., проте матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження її посади як директора і відповідно повноважень. Крім того, до матеріалів позовної заяви не додано витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, установчих документів громадських формувань або інших документів якими може бути підтверджено, що вказана особа є діючим директором підприємства. Тому, суд дійшов висновку про те, що вказані обставини є підставами для повернення позивачу позовної заяви. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви, з таких підстав. 
З аналізу вищенаведених положень КАС України видно, що правом підпису апеляційної скарги поданої юридичною особою, суб`єктом владних повноважень, який не є юридичною особою, наділений керівник, уповноважений член виконавчого органу або представник, повноваження якого повинні бути визначені у відповідному документі, що посвідчує такі повноваження. 
При цьому, нормами КАС України не передбачено вимоги надавати відповідні документи на підтвердження права керівника діяти від імені такої юридичної особи. 
Однак, суд першої інстанції процитував п.3 ч.4 ст.169 КАС України та доповнивши формулюванням «або не підтверджено належним чином», яке відсутнє в цій нормі, безпідставно зробив висновок про необхідність повернення позовної заяви. 
Як свідчать матеріали справи позовна заява ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» підписана директором Пароконна В.В. та подана на офіційному бланку цього підприємства. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі. 
З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.1 ст.7 Закону). 
Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (ч.3 ст.9 Закону). 
При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», витяг з Єдиного державного реєстру містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі. 
Так, згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» (ЄДРПОУ 13241020000011886) без довіреності є ОСОБА_1 - керівник. 
Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції не наведено обґрунтувань щодо можливих сумнівів у тому, що ОСОБА_1 (особа, яка підписала позовну заяву) дійсно являється директором (керівником) ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області», а тому є необхідність отримання додаткових матеріалів на підтвердження її повноважень. 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в обґрунтування позиції про відсутність у особи, яка підписала позовну заяву, повноважень представляти інтереси ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області», не вжив заходів, спрямованих на встановлення факту наявності чи відсутності у вказаної особи відповідного обсягу повноважень. 
В такій ситуації являються необґрунтованими і передчасними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви з посиланням на відсутність документів, які підтверджують, що ОСОБА_1 є директором ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області»  та наділена повноваженнями представляти інтереси підприємства, зокрема підписувати позовну заяву. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених   законом   вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути фактичним та реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист. 
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст.6   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. 
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п.1 ст.6 Конвенції. 

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви. 
Тому, оскаржену ухвалу суду від 23.06.2020 року слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, зі стадії відкриття провадження у справі. 
Керуючись ст.ст.   308,   312,   315,   320,   321,   322,   325,   328 КАС України, суд 
                                         постановив: 
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» - задоволити. 
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі №260/2276/20 за позовом Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області» до Західного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування висновку - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і в касаційному порядку не оскаржується. 

Головуючий:	 	В. В. Гуляк	
Судді:	 	Н. В. Ільчишин	
 	 	Р. Й. Коваль