П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
22 вересня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Справа № 22-11322                                          Головуючий у 1-й інстанції: Потабенко Л. В. 
Унікальний № 372/1407/18                                                               Доповідач- Пікуль А. А.
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
за участю секретаря                          Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Попова Олександра Валеріївна, про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно,- 
 
у с т а н о в и л а:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до АТ «Альфа-Банк», КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Попова О. В., про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно, в якому просив визнати протиправним рішення від 04 травня 2018 року (індексний номер 40936875) про державну реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попову О. В. скасувати вказане рішення (а.с.1-6).
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 403/024/08-Ж, за умовами якого банк надав готівкові кошти для споживчих цілей у сумі 52 000 доларів США строком до 27 травня 2033 року, а також відкрив позичальнику позичковий рахунок, зі сплатою 13,00 % річних. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 
04 травня 2018 року КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» прийняте рішення про державну реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Предмет іпотеки використовується сім`єю позивача та двома малолітніми дітьми як місце постійного проживання, будь-якого іншого нерухомого житлового майна у власності позивача немає, спірна квартира є предметом іпотеки, реєстрація права власності на квартиру за відповідачем порушує ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Рішення про реєстрацію прав власності та реєстраційні дії проведені державним реєстратором Поповою О. В. з порушенням п. 57 Порядку державної реєстрації прав та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року, та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, крім того договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» не укладався, а отже рішення про реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» прийняте з порушенням вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» за відсутності правовстановлюючого документу, а саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також було проведено оцінку предмета іпотеки з порушенням вимог законодавства. 
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», третя особа державний реєстратор прав на нерухоме майно Попова О. В., про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно, відмовлено за безпідставністю заявленого позову.
 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат (т.2, а.с.117-129).
 
В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
 
В суд апеляційної інстанції представник КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» та третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Попова О. В. не з`явились, про дату, місце та час апеляційного розгляду, ураховуючи положення ч. 5 ст. 130  та ч.1 ст. 131 ЦПК України, повідомлені належним чином.
  Судові повістки-повідомлення про розгляд справи, призначений на 22 вересня 2020 року, направлені на адреси КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» та третьої особи - державного реєстратора прав на нерухоме майно Попової О. В., повернулась на адресу суду як не вручені з відміткою причини повернення «особа вибула/відсутня» (т.2, а.с.156,158).
Суд ухвалив розглядати справу у відсутність указаних осіб, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та його представника, адвоката Ващенка Т. В., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника АТ «Альфа-Банк», адвоката Белінського В. А., який заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з таких підстав.
При ухваленні рішення судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
          28 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 403/024/08-Ж, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 52 000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13,00% на рік на строк до 27 травня 2033. Кредит наданий на оплату вартості квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, що укладається позичальником ОСОБА_1 28 травня 2008 року з ОСОБА_2 , на підставі якого ОСОБА_1 , придбав указану квартиру.
28 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання ним зобов`язань за договором кредиту № 403/024/08-Ж, укладеним між сторонами 28 травня 2008 року, нерухоме майно, включаючи всі його чинні та майбутні зміни, поліпшення та переобладнання і реконструкції, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 31,10 кв. м., житловою площею 12,80 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 3573.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 123280375 від 08 травня 2018 року вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» на праві приватної власності належить квартира загальною площею 31,1 кв. м., житловою площею 12,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 з 04 травня 2018 року. Підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 28 травня 2008 року.
Підставою внесення запису стало рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 40936875 від 04 травня 2018 року, підставою виникнення права власності - договір іпотеки від 28 травня 2008 року, рекомендоване поштове повідомлення від 07 травня 2018 року видане ПАТ «Укрпошта»; письмова вимога від 07 березня 2018 видана ПАТ «Укрсоцбанк».
          За встановлених обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   районний суд виходив з того, що у даній справі, звернення стягнення на спірну квартиру як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач, укладаючи договір іпотеки, надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя у випадку порушення умов кредитного договору. 
          Тобто реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» здійснена за згодою ОСОБА_1 , що висловлена у статті 4 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що висновки районного суду про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до даних правовідносин, не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої ст. 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:
1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;
2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
Відповідно до п. 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотеко держателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації іпотеко держателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», та в інший спосіб, передбачений чинним законодавством України, або визначений домовленістю сторін.
Пункт 4.5 є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, та за діючим законодавством є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, що надає право Іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного Договору.
Відповідно до п. 4.9 іпотечного договору передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки для задоволення його вимог, що випливають з основного зобов`язання, може здійснювались шляхом надіслання (надання) іпотекодавцю повідомлення про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. При цьому, якщо інше не передбачене законами України або повідомленням іпотекодержателя, право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання такого повідомлення за останнім відомим іпотекодержателю місцем знаходження іпотекодавця і іпотекодержатель отримує право вимоги предмета іпотеки з чужого незаконного володіння.
 
У даних правовідносинах 17 березня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» направляв на адресу ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. В даному повідомленні банк попереджував позивача, що в разі невиконання вимоги про сплату боргу станом на 22 лютого 2018 року в розмірі 1 923 207 грн 06 коп. протягом тридцяти денного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо неможливості застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII (надалі Закон № 1304-VII), оскільки зазначений закон передбачає мораторій на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, а Банк здійснив стягнення на підставі іпотечного застереження, що є добровільною згодою іпотекодавця на перехід права власності на Квартиру до Банку в рахунок виконання зобов`язань за договором кредиту.
 
Тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, який відповідає вимогам пункту першого зазначеного Закону, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України) та  установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Отже у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 14-45цс20. Підстави для відступу від цього висновку відсутні.
          З огляду на викладене апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав вважати незаконним рішення від 04 травня 2018 року (індексний номер 40936875) про державну реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором (ст.5, п.5.ч.3 ст. 175 ЦПК). Відтак при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.
Суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
У даних правовідносинах рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18). 
 
За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, оскільки районний суд дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог   ОСОБА_1 ,  оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
          
          При ухваленні нового рішення відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 524 грн (1 409,60 + 2 114,40 (т. 1, а.с.29-30; т. 2, а.с.116)) - по 1 762 грн з кожного, в рахунок відшкодування судових витрат позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
          
          Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Визнати протиправним і скасувати запис про право власності № 26000738 від 04 травня 2018 року на нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_2 , за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк».
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» 3 524 грн - по 1 762 грн з кожного, на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.
 
Позивач:
 
-        ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Відповідачі:
 
-       Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Код ЄДРПОУ 23494714, адреса: 03150 м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100.
 
-       Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Код ЄДРПОУ 34709894, адреса: 08600 Київська область, м. Васильків, вул. Соборна, буд. 93.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 24 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома