ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2020 року                               м.Дніпро                           Справа №  904/5121/19
Центральний   апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого   судді:   Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Чередка А.Є., Коваль Л.А.
секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу    ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2020 (суддя Петренко Н.Є.)

у справі № 904/5121/19  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ", м.Київ
до Відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП", м.Дніпро
Відповідача:-2: ОСОБА_1 , м.Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВІНТУМ", м.Київ
про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів, -

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП" (далі - відповідача-1), ОСОБА_1 (далі - відповідача-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВІНТУМ" про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2020 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" задоволено в повному обсязі.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 14.06.2018 № БВ43-140618 укладений між ТОВ ГРУПА УМВБ (перейменоване у Товариство з обмеженою відповідальністю ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП, 49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, 1, код ЄДРПОУ 36471995) та ОСОБА_1 .
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" витрати по сплаті судового збору у розмірі 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят грн. 50 коп.).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" витрати по сплаті судового збору у розмірі 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят грн. 50 коп.).
Не погодившись з вказаним рішенням відповідачем 2 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2020 у справі №904/5121/19, згідно якої просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 21.01.2020 року у справі № 910/5676/18 щодо неможливості оскарження учасником товариства укладених самим товариством угод.
За твердженнями апелянта, оспорюваний договір не порушує корпоративні права позивача, а Генеральний директор ТОВ «УМВБ» при його укладенні діяв в межах повноважень, наданих йому загальними зборами.
Також зазначає, що ним було виконано зобов`язання щодо оплати акцій за Договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ43-140618 від 14.06.2018 року.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2020 у справі №904/5121/19. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.06.2020 розгляд скарги призначено у судове засідання на 02.07.2020 о 15:40.
У судовому засіданні 02.07.2020 оголошено перерву до 16.07.2020 о 14:30.
26.05.2020р. до Центрального апеляційного господарського суду від позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" надійшов відзив на апеляційну скаргу за вих. № 44 від 25.05.2020 року, в якому останній проти апеляційної скарги заперечує та простить відмовити у її задоволенні.
02.06.2020 року до Центрального апеляційного господарського суду від позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу за вих. № 47 від 28.05.2020 року
В судове засідання 16.07.2020р. з`явився представник позивача.
У зв`язку з технічною неможливістю, що полягала у несправності мікрофона у заявника, ризик настання якої відповідно до частини 5 статті 197 ГПК України покладається на учасника  справи, що подав відповідну заяву,  представник ОСОБА_1 не зміг прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 16.07.2020 року. За таких обставин та враховуючи, що відповідний представник  був присутній в попередньому судовому засіданні, а його явка обов`язковою не визнавалась, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для перенесення розгляду справи.  
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили.
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14.06.2018 між відповідачем-1 та відповідачем-2, за представництва третьої особи, укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ43-140618 (далі - договір), за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 прийняв у власність прості іменні акції бездокументарної форми випуску емітовані Приватним акціонерним товариством "Українська міжбанківська валютна біржа" (код ЄДРПОУ 22877057) номінальною вартістю 100 (сто) грн. 00 копійок, у кількості 89 730 (вісімдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять) штук на загальну суму 8 973 000 (вісім мільйонів дев`ятсот сімдесят три тисячі) грн. 00 копійок.
Пунктом 2.1. зазначеного договору встановлено, що оплата цінних паперів перераховується протягом 4 років з дати їх поставки.
Від імені продавця договір підписано заступником генерального директора відповідача-1 Бобишевим Андрієм Олександровичем, на підставі довіреності від 02.01.2018 № 201801-01-д, від імені покупця - відповідачем-2.
За даними з картки компанії Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП" у період з 18.04.2016 по 13.07.2018 відповідач-2 перебував на посаді генерального директора відповідача-1.
Пунктами 10.6.7. та 10.9.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА "УМВБ", в редакції затвердженої рішенням загальних зборів учасників ТОВ "ГРУПА "УМВБ" від 24.03.2017 протокол № 24-03/17, встановлено обмеження щодо укладення договорів на суму, яка перевищує 200 000 (двісті тисяч) грн., а так само щодо надання доручень на їх укладення.
17.07.2018 Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку ухвалено рішення № 495 "Про надання ОСОБА_1 письмового погодження щодо набуття істотної участі у професійному учаснику фондового ринку ПрАТ "Українська міжбанківська валютна біржа", тобто у сукупності 64,895 % статутного капіталу.
Судом встановлено, що на час укладення спірного договору відповідач-2 був генеральним директором відповідача-1 - продавця за умовами договору та одночасно покупцем за умовами цього правочину, а саме в період з 14.08.2017 по 13.07.2018.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що спірний правочин суперечить вимогам ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, оскільки він вчинений відповідачем-2 у своїх власних інтересах та під час перебування на посаді генерального директора відповідача-1, тобто у момент коли він перебував у статусі єдиного повноважного представника відповідача-1, та з перевищенням наданих повноважень., а отже підлягає визнанню недійсним за позовом однієї із сторін договору, яким є товариство або учасник такого товариства.           
З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину до моменту визнання його недійсності судом.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Адже задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
У статті 116 Цивільного кодексу України закріплені права учасників господарського товариства у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема: брати участь в управлінні товариством, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).
Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.
При цьому відповідно до статей 92, 97 Цивільного кодексу України дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.
Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
З викладеного вбачається, що за укладеним господарським товариством договором права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється.
Представництвом, відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.
Підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені товариства, а не його учасника.
Отже, підписання директором Товариства Договору без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками Товариства може порушувати права та інтереси Товариства, а не корпоративні права Позивача.
Наведена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 910/5676/18, від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16. В ухвалах від 17.12.2019 у справі № 916/1731/18 та від 13.01.2020 у справі № 910/10734/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від правового висновку щодо застосування норм права, викладеного в зазначених постановах.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА "УМВБ" № 15 від 20.09.2013р. та № 16 від 03.10.2013р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" увійшло до складу засновників (учасників) ТОВ "ГРУПА "УМВБ" (код ЄДРПОУ 36471995) із розміром внеску до статутного капіталу - 111   701   683,00 грн., що складає 13 % статутного капіталу, в результаті чого 21.10.2013р. проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ "ГРУПА "УМВБ" (код ЄДРПОУ 36471995) № запису 10711050016025716).
Відповідно до статті 7.6. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРУПА "УМВБ" (далі - Статут) Товариство має право змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір Статутного капіталу. 
Пунктом 9.3.13 Статуту визначено, що до компетенції Зборів Товариства належить надання учасникам Товариства згоди на відчуження (відступлення) будь-яким чином, дарування, передачу в заставу, в управління, та/чи укладання будь-яких інших договорів, правочинів, попередніх договорів та/чи вчинення інших юридично значимих дії з належними учасникам частками у Статутному капіталі товариства (корпоративними правами).  
Виконавчим органом Товариства є Рада директорів Товариства, яку очолює Генеральний директор. Вона здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства та несе відповідальність за виконання покладених на Товариство задач. Рада директорів вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що становлять компетенцію Зборів Товариства та Наглядової ради. Рада директорів Товариства призначається та підзвітна Зборам Товариства.  До прийняття рішення зборами Товариства про створення ради директорів (її склад), виконавчим органом управління Товариства є - генеральний директор (одноособово). (пункти 10.1., 10.2. Статуту).
Генеральний директор товариства здійснює керівництво діяльністю Ради директорів, несе персональну відповідальність за виконання покладених на товариство завдань, розподіляє обов`язки між членами ради директорів, керівниками структурних підрозділів та визначає їх повноваження. (пункт 10.8. Статуту).
Відповідно до пункту 10.9.2. Статуту Рада директорів Товариства без попередньої згоди Наглядової ради розпоряджається майном та коштами товариства в межах наданих йому прав, представляє товариство у відносинах з будь-якими українськими та іноземними юридичними та фізичними особами, укладає в країні та за кордоном договори (контракти) та будь-які інші угоди від імені Товариства на суму, що не перевищує 200 000,00грн. та видає довіреності на здійснення таких угод (дій).  
Наглядова рада приймає рішення та надає згоду на вчинення дій щодо укладання товариством, його філіями, дочірніми підприємствами будь-яких правочинів, договорів (угод), в тому в числі купівлі-продажу, дарування, міни, позики, кредитних, лізингу, поруки, застави ті ін. на суму, що перевищує 200 000,00грн. (пункт 11.5.6. Статуту).
Таким чином, саме Генеральний директор відповідача-1 мав право підписати довіреність, на підставі якої було укладено спірний договір (вартість якого значно перевищує 200 000,00 грн.) після надання згоди Наглядової ради на вчинення таких дій, оскільки він очолює Раду директорів.
Водночас, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням правової позиції викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 910/5676/18, від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 про те, що підписання директором Товариства Договору без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками Товариства може порушувати права та інтереси Товариства, а не корпоративні права Позивача, сформувалася стала єдина судова практика, правових підстав для відступу від якої колегія суддів не вбачає.
Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Апеляційний суд враховує наведений висновок Великої Палати Верховного Суду при вирішенні даного спору, а також бере до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення від 20 травня 1998 року у справі "Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки" (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95; рішення від 18 жовтня 2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30; рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 30). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, Європейський суд з прав людини розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участь у справі в особі своїх органів (рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 1 резолютивної частини).
Колегія суддів наголошує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" не є стороною Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ43-140618 від 14.06.2018 року, а обґрунтовує своє право на оспорювання даного Договору тим, що є учасником ТОВ "ГРУПА "УМВБ" (код ЄДРПОУ 36471995) з часткою в статутному капіталі останнього в розмірі 13 %.
Водночас, з урахуванням вищенаведеного, підписання директором Товариства Договору, як і видання довіреності на підставі якої було укладено даний Договір, без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками Товариства не може порушувати корпоративні права Позивача.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18.
За таких обставин, враховуючи відсутність порушення Договором прав та інтересів Позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, Суд не вбачає необхідності надавати оцінку законності Договору.
З огляду на викладене вбачається неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 15, 16, 116, 215, 239 ЦК України та ст. 167 ГК України у взаємозв`язку з ст. 2, 13, 14, 74 ГПК України, що є підставою для скасування прийнятого ним рішення.
Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Необхідно акцентувати увагу на п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, в якому зазначено: за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.?
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява    № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
В силу повноважень, наданих в пункті 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Встановлені обставини та досліджені докази дають підстави для суду апеляційної інстанції дійти висновку про відсутність факту порушення оспорюваним Договором прав та інтересів Позивача, а отже правові підстави для визнання його недійсним відсутні, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняття нової постанови - про відмову в задоволення позовних вимог.
Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі п. 2 ч. 1, ч. 9 та ч. 14 ст. 129 ГПК України, зважаючи на результат перегляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл понесених сторонами судових витрат наступним чином: за подання позовної заяви судовий збір покладається на позивача; за подачу апеляційної скарги: судовий збір підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" на користь апелянта.
Керуючись статтями   269,   275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Господарського суду Дніпропетровської  області від 05.03.2020 у справі №904/5121/19 задовольнити.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2020 у справі №904/5121/19   скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІО-ПАРТНЕР ГРУП", м.Дніпро, та відповідача:-2: ОСОБА_1 , м.Київ, за участю третьої  особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВІНТУМ", м.Київ  про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів - відмовити.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ".
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ІЗІ ЛАЙФ" (03040, м. Київ, пр-т Голосіївський, буд.92/1; код ЄДРПОУ 35379813) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )  судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2   881,50 грн. (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 20.07.2020.

Головуючий суддя                                                                                В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко 

Суддя                                                                                           Л.А. Коваль