ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/1873/20                                        Головуючий суддя І інстанції Болибок Є. А.
Провадження № 22-ц/818/4162/20                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 червня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Болибока Є.А., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
встановив:

20 травня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому на підставі статей 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 617, 629, 1050, 1054 ЦК України просило стягнути суму боргу за кредитним договором № б/н від 12.01.2012 у розмірі 5 174,33 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 12.01.2012 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір б/н від 12.01.2012 в сумі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з невиконанням прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором у ОСОБА_3 станом на 10.11.2019 є заборгованість - 5 174,33 грн. Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.06.2016.
На підставі вищевикладеного, банк просив суд, посилаюсь на статті 608, 1218, 1219 ЦК України, просив стягнути суму боргу за кредитним договором № б/н від 12.01.2012 у розмірі 5 174,33 грн. зі спадкоємців ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи. 
Вказав, що матеріали справи не містять доказів, що відповідачі протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України, заявили про відмову від прийняття спадщини, і відповідачі таких доказів не подали, доказів, що відповідачі не проживали разом із позичальником на день його смерті матеріали справи не містять, а тому відповідачі вважаються такими, що фактично прийняли спадщину.
Зазначив, що суд не звернув увагу, що ОСОБА_2 є чоловіком померлої ОСОБА_3 , що підтверджується відміткою в паспортах відповідача-2 та позичальника про реєстрацію шлюбу, а ОСОБА_1 має прізвище ОСОБА_4 та по батькові « ОСОБА_5 », а тому є підстави вважати, що він є сином спадкодавця та ОСОБА_2 , а отже відповідачі відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги.
Вказав, що Верховний суд в постанові від 18.09.2019 року по справі № 336/7643/18 зазначив суд не з`ясував правовий статус будинку, у якому були зареєстровані та проживали відповідачі, хто є його власником та чи не увійшов вказаний будинок до спадкового майна. Від з`ясування вказаних обставин залежить правильність вирішення спору по суті та визначення наявності спадкового майна у боржника, та аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного суду від 22.01.2020 року по справі № 306/2000/16-ц та від 16.05.2018 року по справі № 336/3968/16-ц.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що в анкеті-заяві в розділі тип володіння нерухомістю за адресою проживання міститься відмітка «в спільній власності». Однак, судом не було перевірено, хто є власником будинку за адресою реєстрації Спадкодавця. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України: незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.
Зазначив, що відповідачі до суду не з`являлися, заперечень чи відзиву на позов не надали, так само, як і не надали доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, отже на них лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця в повному обсязі.
В апеляційній скарзі банк наголошує на тому, що він не може надавати докази щодо майна, яке успадковано спадкоємцем боржника, оскільки самостійно не може встановити його обсяг, зокрема, у випадку, коли спадкоємцем не було отримано свідоцтво про право на спадщину. Відтак, вважає, що не позивач у такій категорії спорів має доводити ці факти і обставини. Встановивши всі обставини щодо дотримання банком всіх решта вимог, які має виконати кредитор померлого боржника, зокрема, своєчасне подання претензії, доведеність боргу померлого позичальника, наявність спадкоємця, який прийняв спадщину, суд порушив вимоги позивача як кредитора, не з`ясувавши, яке майно успадковано відповідачем.
Відзив на скаргу не надійшов.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності спадкового майна, в межах вартості якого відповідно до закону можливе звернення стягнення за боргами спадкодавця.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду. 
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору б/н від 12 січня 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_3 померла.
Відповідно до копії паспорта померлої, вона була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрована відповідачі ОСОБА_2 з 23.12.1986., ОСОБА_1 з 24.12.2009, що також підтверджується копіями паспортів відповідачів.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на час смерті позичальника ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 12 січня 2012 року, станом на 10.11.2019 є заборгованість за тілом кредиту у сумі в сумі 5 174,33 грн.
У зв`язку з утворенням заборгованості за кредитним договором позивач звернувся з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що вони проживали разом з позичальником на день смерті та прийняли спадщину, тому є його спадкоємцями.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.
Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).
За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.
З матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якому, зокрема повідомило спадкоємців померлої ОСОБА_3 про наявність заборгованості перед банком у розмірі 5 174,33 грн.
Відповідно до положень статті 1282 ЦК Україниспадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора  накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно принципу диспозитивності, визначеному у ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
У статті 83 ЦПК України передбачено:
1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
<……>
8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст. 12, 81, 83 ЦПК України позивач не надав до суду доказів про наявність спадкового майна, в межах вартості якого відповідно до згаданої норми ст. 1282 ЦК України можливе стягнення за боргами спадкодавця. 
Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що тягар доведення цих обставин покладено на відповідачів, оскільки вони не відповідають наведеним нормам ст.ст. 12, 13, 43, 81, 83 ЦПК України та диспозиції ст. 1282 ЦК України. 
Відсутність заперечень відповідачів проти позову не є його визнанням, оскільки за змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України про те, що обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, - визнання має бути активною процесуальною дією. Позивач не був позбавлений процесуальної можливості реалізувати свій обов`язок доказування підстав позову за допомогою правового механізму звернення до суду із заявою про витребування доказів, які у нього не перебувають або про забезпечення доказів, що передбачено ст.ст. 83, 84 ЦПК України. 
Посилання у скарзі на правову позицію касаційного суду є безпідставним, оскільки вона стосується предмету доказування, а не доведеності підстав позову, що було підставою у відмові у задоволенні позову у даному випадку.
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк»   зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18).
Враховуючи вищезазначене, й недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , у межах вартості якого спадкоємці відповідальні перед кредитором, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд незаконно відмовив у позові та позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права повторно звернення до суду за захистом свого права з аналогічним позовом, доповненим новими підставами позову про склад спадкового майна.
Під час апеляційного розгляду справи 24 липня 2020 року банк подав клопотання про долучення нових письмових доказів до матеріалів справи (які належать позивачу), яке було відхилено за відсутності передбачених ст. 367 ЦПК України виключних підстав.
Частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з наведених норм ст.ст. 83, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не прийняв надані Банком до суду апеляційної інстанції нові докази: виписку про рух коштів по банківському рахунку, витяг умов та правил надання банківських послуг в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, банківський наказ про затвердження умов та правил надання банківських послуг, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані картки клієнту, оскільки апелянтом не було доведено, що у нього були поважні причини із затримкою у розкритті доказів у суду першої інстанції у встановленому законом порядку та строки. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення судом заочного рішення (а.с. 58). 
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПКапеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги частини першої статті 44 ЦПКщодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Іншій підхід до вирішення питання про визначеного вказаними нормами цивільного процесуального права порядку подання доказів порушує принципи змагальності та диспозитивності, які передбачені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, дотримання яких є гарантією рівного доступу сторін до суду та забезпечують право на справедливий суд, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).
Згаданий у ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства за відсутності процесуальної активності позивача, визначеної приписами ст.ст. 12, 84 ЦПК України, унеможливлює витребування доказів за ініціативою судів першої та апеляційної інстанції.
Такий висновок щодо застосування наведених норм цивільного процесуального права був викладений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №360/1568/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №269/263/16-ц, від 04 липня 2019 року у справі №320/5909/16-ц, який суд апеляційної інстанції застосовує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, просив про розгляд справи без участі представника банку, а отже не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України.
Разом з цим, протягом усього часу розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України, клопотань про витребування доказів не заявляв, як і не надав доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після померлої ОСОБА_3 , проте мав можливість звернутися до суду із таким клопотанням. При цьому суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України надання доказів є процесуальним обов`язком і за відсутності поважних причин його не виконання, позивач позбавляється права надавати такі докази до суду апеляційної інстанції.
Позивачем не було надано доказів поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,
Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належної оцінки, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" -залишити без задоволення.
Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 21 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                                В.Б. Яцина.

Судді                                                                                       О.Ю.Тичкова.

О.М.Хорошевський.