УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2419/18 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С. 
Категорія 63 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря                Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі  цивільну справу №289/2419/18 за позовом  ОСОБА_1  до Радомишльської міської об`єднаної ради, третя особа - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Нива» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, за зустрічним позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , третя особа - Радомишльська міська об`єднана територіальна громада Житомирської області про визнання ордеру таким, що втратив чинність, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, за апеляційними скаргами сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» та ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С. в м. Радомишлі, 

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Радомишльської міської об`єднаної ради, третя особа - СТОВ «Нива» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Зазначала, що вона разом із сім`єю вселилася в 1983 році у квартиру АДРЕСА_1 , на підставі ордеру № 222 згідно рішення виконавчого комітету Радомишльської ради народних депутатів від 13.09.1983 № 166. Будинок АДРЕСА_2 , перебуває на балансі сільськогосподарського підприємства «Нива», а вона, як колишній працівник цього підприємства, отримала право в ньому проживати. Протоколом № 3 загальних зборів засновників СТОВ «Нива» м. Радомишль від 15.04.2003 було вирішено продати їй квартиру АДРЕСА_1 за 20000 грн, однак, до теперішнього часу керівництво СТОВ «Нива» не надає правовстановлюючі документи на квартиру. На даний час вона більше 35 років проживає в даній квартирі і користується нею, проте, в позасудовому порядку захистити своє право на квартиру не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру. Враховуючи вищевикладене просила, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

31 липня 2019 року СТОВ «Нива» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Радомишльська міська об`єднана територіальна громада Житомирської області про визнання ордеру таким, що втратив чинність, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку. В обгрунтування зустрічного позову вказувало, що згідно контрольного талону ордера № 222 від 29.09.1983, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 13.09.1983 № 166, надано спірну квартиру в користування в період працевлаштування в СТОВ «Нива» ОСОБА_2 , який разом із ОСОБА_1 вселився та проживали як подружжя, перебуваючи в той час в трудових відносинах з позивачем. Однак, в подальшому шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Під час проведення інвентаризації житлового фонду СТОВ «Нива» було виявлено, що впродовж багатьох років ОСОБА_2 в спірній квартирі АДРЕСА_1 не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, як і не сплачує його колишня дружина ОСОБА_1 . Посилаючись на вказані обставини та те, що ОСОБА_2 разом із родиною без поважних причин не проживає в спірній квартирі більше 6 місяців, із заявою про збереження за ним вказаної квартири не звертався, вважаючи, що ОСОБА_1 не являється добросовісним набувачем цієї квартири, а її колишній чоловік ОСОБА_2 втратив право на цю квартиру, СТОВ «Нива» просило, визнати ордер № 222 від 29.09.1983, виданий ОСОБА_2 таким, що втратив чинність, визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратившими право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Радомишльську міську територіальну громаду Житомирської області зняти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні. 

11.10.2019 від ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона заперечує проти задоволення заявлених СТОВ «Нива» позовних вимог, просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю, посилаючись на те, що згідно рішення виконавчого комітету від 13.09.1983 № 166 та виданого ордеру вона як член сім`ї ОСОБА_2 вселилася в квартиру АДРЕСА_1 , у виданому ордері зазначене її прізвище, тобто вона на законних підставах вселилася у вказану квартиру. На час укладення договору про здачу-найом цієї квартири між колгоспом ім. Леніна (нині СТОВ «Нива»), вона також працювала в цьому колгоспі. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 останній залишив квартиру, створив іншу сім`ю і не проживає в квартирі з 1991 року, разом з тим, станом на сьогодні, договір про здачу-найом житла залишається діючим, не розірваним, не визнаний в судовому порядку недійсним, тобто титульним володільцем зазначеної квартири є ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що ОСОБА_1 понад 35 років зареєстрована та проживає у спірній квартирі, користується нею, просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, а у задоволенні позову СТОВ «Нива» - відмовити за безпідставністю.

       Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 липня 2020 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічного позову СТОВ «Нива». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави суму недоплаченого судового збору в розмірі 5 200 грн 83 коп.

В апеляційній скарзі СТОВ «Нива», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, визнавши ОСОБА_1 втратившою право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 . Зокрема зазначає, що спірна квартира була надана в користування ОСОБА_2 у період його працевлаштування в СТОВ «Нива». В даній квартирі проживали, як подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та перебували в трудових відносинах з СТОВ «Нива». Однак, ОСОБА_2 розірвано шлюб з ОСОБА_1 , вони разом в спірній квартирі не проживають більше 6 місяців, трудових відносин з СТОВ «Нива» не мають, ОСОБА_2 не звертався із заявою про збереження за ним квартири за його відсутності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову, стягнення судового збору в сумі 5 000 грн та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, скасувати стягнення з неї суми коштів у розмірі 5 200 грн 83 коп., як недоплачений судовий збір. Посилається на те, що згідно даних КП «Житомирське бюро технічної інвентаризації» за №842 від 06.11.2018 право власності на кв. АДРЕСА_1 не зареєстровано. У виданому ордері на зазначену квартиру вказувалось її прізвище, тобто вона на законних підставах вселилася у вказану квартиру. На даний час вона більше 35 років проживає та користується даною квартирою. Крім того, до матеріалів справи з порушенням процесуального порядку долучено звіт про оцінку нерухомого майна: кв. АДРЕСА_1 , наданий до суду СТОВ «Нива». Вона має інший об`єктивний звіт про оцінку спірної квартири, де вартість квартири становить 72 900 грн, а тому їй не потрібно додатково доплачувати судовий збір. У відповідності з протоколом №3 загальних зборів засновників СТОВ «Нива» від 15.04.2003 було вирішено продати їй спірну квартиру за 20 000 грн, а тому нею саме з цієї суми правомірно сплачувався судовий збір. 

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову щодо визнання ордеру таким, що втратив чинність, визнання ОСОБА_2 втратившим право на користування спірним жилим приміщенням, та зобов`язання зняти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в жилому приміщенні, не оскаржуєть, а тому не перевіряється апеляційним судом на предмет законності та обгрунтованості. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно ордеру за № 222 на підставі рішення виконкому від 13.09.1983 № 166 ОСОБА_2 отримав для проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_1 – жінка, ОСОБА_4 – донька.

18.08.1983 було укладено договір про здачу-найом жилого приміщення колгоспу ім. Леніна м. Радомишль між колгоспом ім. Леніна в особі голови колгоспу ОСОБА_5 – наймодавець, та ОСОБА_2 – наймачем, про те, що наймодавець здає на тимчасове проживання службову жилу площу, а наймачі її приймають для тимчасового користування в колгоспному жилому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно штампу у паспорті позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі в АДРЕСА_2 остання була зареєстрована з 27.12.1983, що підтверджується також копією довідки ПП «Житлоремсервіс-9» від 11.12.2018 за № 1308.

Із копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що остання працювала в колгоспі ім. Леніна з 06.12.1982 по 01.12.1986, 06.10.2008 отримала свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЖИ-6 № 227022, як особа, яка має право на пайовий фонд майна КСП СТОВ «Нива» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 26.05.2001, частка ОСОБА_1 визначена в розмірі 8641 грн, або 0,150 відсотків.

21.11.1991 Радомишльським районним народним судом Житомирської області було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Із витягу з протоколу № 3 зборів засновників СТОВ «Нива» від 15.04.2003 вбачається, що було розглянуто заяву ОСОБА_1 про продаж їй будинку, в якому вона проживає по АДРЕСА_2 , постановлено продати зазначене майно вартістю 20 000 грн. та заключити договір купівлі-продажу. 

До теперішнього часу договір купівлі-продажу чи інші угоди щодо зазначеного нерухомого майна між сторонами не укладено.

09.10.2019 депутатом Радомишльської міської ради Пархомчуком І.А. складені акти обстеження житла, в яких зазначено, що з січня 1991 року в кв. АДРЕСА_1 не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з вересня 1983 року проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її дочка ОСОБА_6 , 2003 року народження. До ІНФОРМАЦІЯ_3 з ними проживала мати ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , яка у вказану дату померла. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями в суді першої інстанції сусідів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного права, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбаченістаттею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові  від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження  № 12-291гс18).
При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження  № 61-19156св18).
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що підставою для вселення її з сім`єю у спірну квартиру було рішення виконкому від 13.09.1983 № 166 та ордер за № 222, підтверджує, що вона знала і знає, що користується чужим майном. 

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира не має власника, вибула із комунальної власності або ж вона є безхазяйною.

За таких обставин твердження позивача щодо добросовісного, безперервного та відкритого проживання у спірній квартирі з 1983 року, не підтверджує встановлення факту безтитульного володіння чужим майном, а відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що підстави, встановлені ст. 344 ЦПК України, для визнання за позивачем  ОСОБА_1  права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 відсутні, а тому позов ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю задоволенню не підлягає.
Також, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову СТОВ «Нива» в частині визнання ОСОБА_1 втратившою право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з положеннями ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним житлове приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в житлове приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У п. 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У справі «Садов`як проти України» ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Оскільки, згідно ордеру за № 222 на підставі рішення виконкому від 13.09.83 № 166 ОСОБА_2 отримав для проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_1 – жінка, ОСОБА_4 – дочка,  ОСОБА_1 вселилася в спірну квартиру відповідно до норм ЖК УРСР, а тому відсутні підстави вважати ОСОБА_1 втратившою право на користування спірною квартирою, беручи також до уваги тривале проживання у ньому ОСОБА_1 з родиною, несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування свого житла та сплату комунальних послуг. 
З урахуванням викладеного, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими та не впливають на законність судового рішення у справі.
Розмір судового збору визначений судом першої інстанції відповідно до ч.2 ст.176 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо дзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до приписівст.375 ЦПК Українирішення суду першої інстанції залишається без змін, приймаючи до уваги те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» залишити без задоволення. 
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 02 вересня 2020 року.

Головуючий 

Судді