КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

    Апеляційне провадження                                                                       Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/8457/2020

                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                              Справа № 755/539/17
  
16 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                        - Желепи О.В.
                                   - Олійника В.І.
при секретарі            - Климчук Т.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Корбут Тамари Євгенівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення, -
 
                                          в с т а н о в и в :
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення, в якому просили зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_3 з кв. АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що 22 вересня 2016 року був укладений договір дарування 1/2 частини квартири, згідно якого ОСОБА_5 , подарувала їм 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Другим власником квартири є відповідачка по справі ОСОБА_4 , яка зареєстрована у ній. При спробі вселитися у спірну квартиру та завести свої речі, ОСОБА_4 вхідні двері квартири не відчиняє, у квартиру не впускає. Крім того, у квартирі, без зареєстрованого у встановленому порядку права власності та реєстрації, проживає її син ОСОБА_3 , який також чинить перешкоди в користуванні вказаною квартирою. Вказували на те, що вони не надавали згоди на вселення ОСОБА_3 у квартиру, та його присутність у квартирі не влаштовує позивачів, у зв`язку з чим він підлягає виселенню.
Посилаючись на наведене, позивачі просили позов задовольнити.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2019 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення, в частині позовних вимог, які пред`явлено до відповідача ОСОБА_4 , у зв`язку зі смертю останньої.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення задоволено частково.
Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Корбут Т.Є. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17.02.2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про виселення ОСОБА_3 .
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру за час життя його матері не може бути правомірним, оскільки є рішення суду, яке набуло законної сили про його виселення.
Вказувала на те, що ОСОБА_3 ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі та права на проживання не мав та не набув. Так, після смерті матері він звернувся до нотаріальної контори як спадкоємець за законом, а не як особа, яка на час смерті спадкодавця постійно проживала з ним у спірній квартирі. Крім того, ОСОБА_3 у визначеному законом порядку не зареєстрував право власності на спадкове майно.
Вважає, що право на спадщину не оформлене в установленому законом порядку не дає права на проживання у спірній квартирі, а тому ОСОБА_3 підлягає виселенню, і тільки після державної реєстрації на спадкове майно він матиме право на вселення у спірну квартиру.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Корбут Т.Є. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог про виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки в межах даного спору відпали обставини, які слугували підставою для звернення позивачів з цим позовом до суду, під час підготовчого судового засідання позивачі не скористались процесуальним правом подати заяву про зміну підстав позову, а доведення підстав позову є обов`язком позивачів у справі, оскільки від цього залежить визначення правового статусу кожної із сторін у даній справі щодо квартири та їх обсяг житлових прав та обов`язків.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
В силу глави 3 ЦК України та статей 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Обгрунтовуючи підстави для звернення до суду з вимогою про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири, позивачі посилались на положення статті 156 ЖК УРСР, мотивуючу свою позицію тим, що відповідач вселився до квартири без дозволу інших співвласників квартири, права на користування цією квартирою не має, тому підлягає виселенню із спірного житлового приміщення.
Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Кодексу).
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу).
Виходячи з положень ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 померла.
Після її смерті, заяву про намір прийняти спадщину до Десятої Київської державної нотаріальної контори 14 січня 2019 року подав спадкоємець першої черги за законом - син померлої ОСОБА_3 , відповідно до відповіді нотаріальної контори, на звернення відповідача, станом на 14 січня 2019 року ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину.
Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу "Оформлення права на спадщину").
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Оскільки,в межах визначеного законодавством строку,заяву про намір прийняти спадщину до нотаріусуподав спадкоємець першої черги за законом - син померлої ОСОБА_3 , відповідач у справі, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України), та не позбавляє його права користуватись часткою квартири, яка входить до спадкової маси, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про виселення відповідача зі спірного житлового приміщення.
Позивачі не скористались процесуальним правом подати заяву про зміну підстав позову в частині вимог про виселення відповідача, а доведення підстав позову є обов`язком позивачів у справі, оскільки від цього залежить визначення правового статусу кожної із сторін у даній справі щодо вищевказаної квартири та їх обсяг житлових прав та обов`язків.
Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Доводи апеляційної скарги про те, що вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру за час життя його матері не може бути правомірним, оскільки є рішення суду, яке набуло законної сили про його виселення, колегія суддів відхиляє, оскільки підстави для надання оцінки правомірності вселення відповідача у квартиру за час життя його матері відпали, враховуючи, що мати відповідача померла, та він на даний час є єдиним її спадкоємцем, який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що свідчить про наявність у нього права на користування часткою квартири, яка входить до спадкової маси. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі та права на проживання не мав та не набув, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відсутність реєстрації у спірній квартирі не свідчить про відсутність права на користування частиною квартири, яка входить до спадкової маси.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 у визначеному законом порядку не зареєстрував право власності на спадкове майно, висновків суду щодо наявності права у відповідача користуватися частиною квартири, яка входить до спадкової маси не спростовують, тому відхиляються судом. При цьому реєстрація права власності породжує наявність права розпоряджатися майном, а не користування ним.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_3 ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції в іншій частині сторонами не оскаржувалося, тому не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Корбут Тамари Євгенівни залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року.

Головуючий:                                            Судді: