14.07.20
22-ц/812/1135/20
Головуючий суду першої інстанції Агєєва Л.І.
Провадження № 22-ц/812/1135/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 487/5748/16-ц 
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Агєєвої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаєві, об 11 год. 42 хв., за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів, розірвання договору, 

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Ощадбанк», Банк) про стягнення грошових коштів, розірвання договору.
Позовна заява обґрунтована тим, що 15 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, випуск та надання платіжної картки № 378265. Зазначав, що 29 вересня 2016 року та 31 жовтня 2016 року з карткового рахунку банком було списано без його згоди нараховану заробітну плату в сумі 7 781 грн. 50 коп. та 5 436 грн. 53 коп. Вважав дії Банка незаконними та такими, що порушують його Конституційні права.
Враховуючи вищевикладене та уточнені позовні вимоги, позивач просив стягнути з Банка на свою користь незаконно списані грошові кошти в сумі 13 211,50 грн., розірвати договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 15 грудня 2014 року № 378265.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення списаної заробітної плати із поточного рахунка позивача, місцевий суд виходив із того, що такі дії банка по списанню коштів у повному обсязі є правомірними.
Що стосується позовних вимог в частині розірвання договору місцевий суд вважав, що позивачем не наведено конкретних підстав для його розірвання. Порядок розірвання договору передбачено п. 4.1 самого Договору, яким визначено, що клієнт має право в  будь-який момент дії договору ініціювати його розірвання шляхом звернення до банку з заявою про закриття рахунку та припинення дії картки.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що на підставі Договору від 15 грудня 2014 року він є клієнтом Банку за тарифним пакетом «Зарплатний», в зв`язку з чим зазначеною установою Банку йому було відкрито поточний рахунок в гривні України та надано платіжну картку типу Mastercard (далі - картка) терміном дії до трьох років.
29 вересня та 31 жовтня 2016 року Банком було безпідставно списана його заробітна плата, дозволу на таке списання він Банку не надавав.
Заробітна плата є єдиним джерелом його доходу, крім того, зазначеними неправомірними діями працівників Банку були порушені права малолітньої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь якої позивач сплачує аліменти за рішенням суду, яке він виконує добровільно та особисто шляхом перерахування відповідного відсотку готівкою коштів від отриманої заробітної плати на відповідний рахунок отримувача ОСОБА_4 - матері малолітньої.
В запереченнях на апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» доводи апеляційної скарги не визнало. Посилаючись на їх безпідставність, просило апеляційну скаргу відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.
Доводи відзиву обґрунтовано тим, що АТ «Ощадбанк» взагалі не є суб`єктом правовідносин з оплати праці ОСОБА_1 , тому твердження скаржника про порушення Банком приписів ст.ст. 24-26 Закону України «Про оплату праці» є безпідставним.
Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами ЦК України та укладеним 15 грудня 2014 року Договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки № 378265.
Пунктом 1.7 Договору передбачено, що клієнт доручає Банку в порядку договірного списання списувати з рахунку (в тому числі за рахунок Незнижувального залишку) вартість послуг, що наведені в тарифах, у випадку користування держателями цими послугами (в. т.ч. у разі користування системами WEB-банкінг « ІНФОРМАЦІЯ_2 7» та/або Mobile-банкінг « ІНФОРМАЦІЯ_2 24/7»); нараховані проценти за Кредитом/Несанкціонованим овердрафтом Кредит/Несанкціонований овердрафт; курсові різниці за операціями у валюті, що є відмінною від валюти рахунку; платежі, які пред`явлені Міжнародними платіжними системами на підставі платіжних повідомлень еквайрів; помилково зараховані на рахунок платежі; сум пені за цим Договором, а також іншими Договорами, що укладені між клієнтом та Банком. Банк є отримувачем коштів по вказаному договірному списанню. Клієнт доручає, а Банк зобов`язується проводити інші договірні списання коштів у сумі, строки та у порядку, визначеному Правилами та тарифами. Договірне списання може здійснюватися з будь-якого рахунку клієнта, відкритого в Банку, реквізити якого відомі сторонам.
Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 з повернення кредитної заборгованості не припинено з жодних встановлених законом підстав, 29 вересня 2016 року та 31 жовтня 2016 року з карткового рахунку останнього, на підставі п. 1.7. Договору в рахунок погашення кредитної заборгованості в сумі 34 086 грн. 47 коп. стягнутої рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2011 року було списано відповідно 7 781 грн. 50 коп. та 5 436 грн. 53 коп. 
Таким чином, кредитор вчинив дії, передбачені умовами Договору, а суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року в частині вимог про стягнення коштів, а також розподілу судових витрат скасовано і прийнято нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задоволено частково. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 6 605 грн. 75 коп. неправомірно списаної заробітної плати та 578 грн. 76 коп. судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, виходив із того, що дії Банку по списанню 100 % коштів із заробітної картки позивача суперечать положенням ст. 26 Закону «Про оплату праці», тому є неправомірними в частині списання коштів у розмірі 50 %. В іншій частині рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2017 року скасовано та справу передано на новий апеляційний розгляд.
Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене рішення суду першої інстанції наведеним нормам процесуального права відповідає. 
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи 15 грудня 2014 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір № 378265 про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки. За цим договором на ім`я ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк» відкритий рахунок на обслуговування платіжної картки на умовах тарифного пакету «Зарплатний», з наданням платіжної картки типу Mastercard Debit Standart 0 грн.
28 вересня 2016 року на поточний рахунок ОСОБА_1 в Банку роботодавець перерахував 7 781 грн. 50 коп. заробітної плати, однак ці кошти позивач не зміг отримати.
31 жовтня 2016 року на поточний рахунок позивача в Банку було зараховано 5 436 грн. 53 коп. заробітної плати.
Цього ж дня з поточного рахунку позивача списано 5 433 грн. 53 коп. 
Зазначені списання проводилися Банком відповідно до умов укладеного договору від 15 грудня 2014 року для погашення заборгованості за кредитним договором № 167 від 26 березня 2008 року, яка станом на 04 жовтня 2016 року складає 25 710.76 грн.
Представник відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції надала для огляду перший примірник договору № 378265 від 15 грудня 2014 року та просила долучити його копію до матеріалів справи, оскільки суд касаційної інстанції при перегляді цієї справи виказав сумнів, що позивач підписував цей договір з огляду на те, що матеріали справи містять копію цього договору, де відсутній підпис позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були надані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Представник відповідача зазначала, що оригінал договору не надавався. Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не виникало питань щодо відсутності підпису позивача у наданому договорі. Позивач надав до позову свою копію договору, яка була йому вручена після підписання договору. Оригінал договору знаходився в архіві. Позивач в суді першої інстанції не заперечував обставин підписання цього договору. 
Заслухавши думку позивача щодо заявленого клопотання, позивач погодився з вказаними представником відповідача поясненнями, підтвердивши свою підпис на оригіналі договору, не заперечував проти долучення його копії до матеріалів справи.
Заслухавши пояснення сторін колегія суддів ухвалила приєднати копію оригіналу зазначеного договору.
За змістом п. 1. 7 цього договору позивач доручив Банку в порядку договірного списання списувати вартість послуг, нараховані проценти, платежі за іншими договорами, що укладені між клієнтом та Банком. 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
У частині 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст.ст 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно з ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).
Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004   року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції). 
З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що укладаючи договір про відкриття та обслуговування рахунку 15 грудня 2014 року, ОСОБА_1 самостійно догодився з умовами цього договору, зокрема й з положеннями п. 1.7 цього договору щодо доручення Банку договірного списанні, був ознайомлений з усіма умовами відкриття та обслуговування банківського рахунку, тому усвідомлював умови існування доручення банку договірного списання коштів та самостійно за власним бажанням погодився з цими умовами.
Умови договору щодо доручення Банку договірного списання коштів, визначеного п. 1.7 Договору не визнавалися неправомірними, а тому у цьому випадку діє презумпція правомірності правочину, визначена ст. 204 ЦК України, а тому дії відповідача щодо списання коштів відповідали умовам договору та були правомірними.
Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про працю» не заслуговують на увагу, оскільки цей нормативний акт регулює правовідносини між роботодавцем та працівником щодо обмежень заробітної плати та не розповсюджується на відносини сторін, які узгоджені укладеним між ними договором.
Також колегія суддів погоджується з відмовою суду першої інстанції в задоволенні  позовних вимог про розірвання договору, оскільки підстави для розірвання договору про відкриття та обслуговування рахунку визначені сторонами у договорі та передбачають відповідну процедуру звернення позивача до Банку. Встановленого порядку позивач не дотримався, а тому правові підстави для розірвання договору відсутні. На спростування висновків суду першої інстанції в цій частині ОСОБА_1 доводів в апеляційній скарзі не зазначив.
За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до  ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк 

Судді Т.М. Базовкіна 

Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 15 липня 2020 року.