Справа № 127/7621/20
Провадження № 22-ц/801/1331/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року	Справа № 127/7621/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Марчук В.С., Стадника І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу №127/7621/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2020 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Волошина С.В.,
встановив:

У квітні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 лютого 2013 року між банком та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в Приват Банку, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив своїм підписом у заяві згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.2.3, п. 2.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 17 березня 2020 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 11 677, 20 гривень, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4 226,36 гривень, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України в розмірі 1 897,68 гривень, пені в розмірі 4 520,91 гривень, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 гривень, штрафу (процентна складова) в розмірі 532,25 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 01 лютого 2013 року в розмірі 4 226,36 гривень, з яких: 4 226,36 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 760,78 гривень.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4226,36 грн є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними, оскільки в заяві позичальника від 01 лютого 2013 року неустойка у вигляді штрафу, пені не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення відсотків відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що підписана відповідачем анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним), а тому відсутні підстави стверджувати про прострочення повернення суми та можливість застосування положень ст. 625 ЦК України, підставою для застосування якої є прострочення сплати боргу.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та неустойки скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 01 лютого 2013 року, в якій позичальник висловив згоду з формою договору та його умовами. Укладений між сторонами договір є договором приєднання, умови якого встановлені банком у формулярах: Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банку, до якого інша сторона може лише приєднатися і підпис позичальника у них не потрібен. Посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є безпідставним оскільки обставини справи, за яких Верховний Суд дійшов такого висновку не є тотожними обставинам у цій справі. Підтвердженням приєднання відповідача до умов договору є користування картковим рахунком та використання кредитних коштів. Також в матеріалах справи міститься конкретна редакція Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач. Відмова у задоволенні позову в частині стягнення процентів та неустойки, суперечить вимогам законодавства, які встановлюють принцип платності кредитного договору і завдає істотної шкоди усім споживачам банківських послуг. У випадку, якщо суд першої інстанції не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості за процентами згідно зі ст. 625 ЦК України та неустойкою, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у відповідних вимогах.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
По справі встановлено,  що 01 лютого 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.20).
Відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківського обслуговування.
Банк, звертаючись до суду з позовом, надав копію анкети-заяви від 01лютого 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», яка підписана відповідачем, розрахунки заборгованості за договором № б/н від 01лютого 2013 року, виписку з кредитного рахунку ОСОБА_1 , довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої ОСОБА_1 , довідку про видані на ім`я ОСОБА_2 кредитні картки та строк їх дії, а також витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку без дати.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 17 березня 2020 року складає 11 677, 20 гривень, з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 226,36 гривень, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, - 1 897,68 гривень, пеня - 4 520,91 гривень, штраф (фіксована частина) - 500 гривень, штраф (процентна складова) - 532,25 гривень (а.с.14).
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)  позичальникові в розмірах та  на  умовах, установлених  договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.   Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з  частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
01 лютого 2013 року позичальником ОСОБА_1 було підписано лише анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», в якій відсутні відомості щодо домовленості сторін про термін повернення кредиту, вид кредитної картки та її номер, розмір та підстави для нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені.
Тобто в анкеті-заяві погоджена сторонами відсоткова ставка, відповідальність у вигляді сплати неустойки відсутня.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 лютого 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, без дати та наказ про актуалізацію Умов і правил надання банківських послуг від 03 грудня 2012 року.
Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт «Універсальна», з наданого документа неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви. Такий Витяг не підписаний позичальником.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, без дати, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.
У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року 
 N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. 
Отже, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи дійшов правильного висновку, що за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем конкретних Умов та правил надання банківських послуг, та погодження сторонами відповідальності вигляді неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне повернення грошових коштів, такі умови не можуть бути визнані складовою частиною кредитного договору, а тому право банку здійснювати відповідні нарахування та обов`язок позичальника по їх сплаті не доведено.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Вирішуючи спір у цій частині, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування цього правового висновку до спірних правовідносин є необґрунтованими та не відповідають вимогам ч.4 ст. 263 ЦПК України.
Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України з підстав недоведеності наявності прострочення повернення суми боргу.
Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, встановленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на відповідне обґрунтування позовної заяви та розрахунок заборгованості слідує, що банк нарахував відсотки на прострочений кредит згідно ч.2 ст.625 ЦК України за процентною ставкою 84% річних для картки «Універсальна» з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг.
Однак, з наведених вище підстав судом встановлено неналежність цих доказів позивача  щодо погодження сторонами застосованих у розрахунку відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно із ст.625 ЦК України.
Водночас за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних від простроченої суми є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проте, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України позивач не пред`явив. 
А тому позовні вимоги про стягнення відсотків на прострочений кредит відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України не підлягають до задоволення з підстав недоведеності погодження таких умов за домовленістю сторін, якою обґрунтовував свої вимоги позивач, та непред`явлення вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції неналежним чином встановив підстави позовних вимог та не застосував норми процесуального права, які підлягали до застосування, що призвело до помилкових висновків щодо підстав для відмови у позові в частині вимог про стягнення відсотків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції  в частині мотивів відмови у задоволенні позову в цій частині.
Враховуючи наведене, керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд ,
постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову про стягнення із ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1897,68 гривень заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з статтею 625 ЦК України.
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 в частині стягнення 1897,68 гривень заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з статтею 625 ЦК України відмовити з мотивів, викладених у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570),
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді: В.С. Марчук

І.М. Стадник