УХВАЛА

23 вересня 2020 року 
Київ
справа № 480/3105/19
провадження № К/9901/5696/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.,
розглядаючи в порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Бартош Н. С. (головуючий), Григорова А. М., Подобайло З. Г., встановив:
І. Суть спору
1. У серпні 2019 року ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; 
1.2. стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 57657,47 гривень; 
1.3. стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) на користь позивача за період із 11 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що після його звільнення зі служби військовою частиною не проведено з ним остаточний розрахунок, а саме: не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 57657,47 гривень. На думку позивача, бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації вартості за неотримане майно є протиправною, оскільки право позивача на неї передбачено чинним законодавством. Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено у день його виключення із списків особового складу, позивач вважав, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (надалі – КЗпП), а саме за період з 11 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення.
3. Відповідач позов не визнав. У відзиві на позов наголошував на тому, що, враховуючи відсутність коштів на виплату грошової компенсації, та той факт, що бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно установі виділені не були, здійснити зазначену виплату на час звільнення та на теперішній час немає підстав. З боку відповідача та командира в/ч НОМЕР_1 було вжито всі можливі заходи щодо організації дотримання прав позивача на отримання належних предметів форменого обмундирування чи реалізації права на отримання позивачем грошової компенсації за не отримане речове майно. При цьому ВЧ НОМЕР_1 не має власних коштів на виплати компенсації за не отримане речове майно. У той же час позивач, знаючи порядок забезпечення військовослужбовців грошовими коштами компенсації за не отримане речове майно, не зазначив у своїй позовній заяві у якості другого відповідача Головне управління Національної гвардії України.
Щодо вимог позивача про виплату йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, відповідач зазначив, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №  1153/2008, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. До дати виключення зі списків в/ч НОМЕР_1 позивач рапортів з вимогою продовжити йому час проходження служби до повного розрахунку не подавав, наказ не оскаржував, тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
4. ОСОБА_1 перебував на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України і наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 10 липня 2019 року № 140 із позивачем припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
5. Відповідно до наказу від 10 липня 2019 року № 140 грошова компенсація за неотримане речове майно згідно з довідкою-розрахунком № 26 від 10 липня 2019 року складає 57657,47 гривень. 
6. Під час звільнення 10 липня 2019 року грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби позивачеві не виплачено.
7. Стверджувана позивачем бездіяльність відповідача щодо виплати зазначеної компенсації зумовила звернення до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
8. Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 21 жовтня 2019 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 :
8.1. визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
8.2. стягнув з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 57657,47 гривень;
8.3. стягнув з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 11 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення в сумі 59255,90 гривень.
9. З-поміж іншого, суд першої інстанції, констатувавши, що позивачу не сплачено компенсацію за неотримане речове майно, дійшов висновку про те, що відповідач не провів із позивачем повного розрахунку при звільненні, з огляду на що останній має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП.
10. Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 4 лютого 2020 року скасував рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 11 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення в сумі 59255,90 гривень і прийняв у цій частині рішення, яким відмовив у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 .
11. Висновок апеляційного суду зводиться до того, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
12. Позивач, уважаючи вказану постанову суду апеляційної інстанції прийнятою з неправильним застосуванням норм матеріального права, подав касаційну скаргу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
13. У касаційній скарзі автор зауважує та тому, що апеляційний суд під час ухвалення цього рішення застосував приписи статті 117 КЗпП без урахування висновків щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 806/889/17, від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16.
14. У касаційній скарзі автор просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
15. Верховний Суд ухвалою від 8 квітня 2020 року відкрив касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з метою здійснити касаційний перегляд постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року на предмет правильності застосування цим судом приписів статті 117 КЗпП в аспекті її застосування до невиплати військовослужбовцю компенсації за речове майно з урахуванням висновків Верховного Суду, відображених у зазначених вище постановах.
16. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої та стверджуючи про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити скаргу без задоволення, а постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року – без змін.
17. Ухвалою від 21 вересня 2020 року суддя-доповідач призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження на 23 вересня 2020 року.
V. Позиція колегії суддів
18. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19. За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
20. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені   Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   (далі Закон № 2011-ХІІ).
21. Відповідно до статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
22.   Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
23. Частинами першою та другою   статті 9 Закону № 2011-ХІІ   установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
24. Відповідно до частини першої  статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
25. За приписами абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого   Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №  178   (надалі – Порядок № 178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
26. Згідно з пунктом 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
27.   Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
28. Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. <...>
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
29. За правилами статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
30.   Статтею 117 КЗпП обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
31. Так, у справі № 825/598/17, щодо висновків Верховного Суду в якій (постанова від 31 жовтня 2019 року, прийнята у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду) позивач стверджує про їх не врахування під час розгляду справи, що розглядається, суди встановили таке.
32. Наказом командира військової частини позивача з 3 серпня 2016 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом, серед іншого, передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно. Однак, на момент звільнення позивача з військової служби та виключення її з особового складу частини та усіх видів забезпечення, грошова компенсація вартості за не отримане речове майно позивачу не виплачена, а виплачена лише 7 березня 2017 року.
33. У зв`язку з викладеним суд апеляційної інстанції у справі № 825/598/17,  застосувавши до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 3 серпня 2016 року по 6 березня 2017 року в сумі 55493,56 гривень.
34. Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2019 року, залишаючи без змін указане судове рішення апеляційного суду, зазначив, що передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання скаржника на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду апеляційної інстанції.
35. Натомість у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції в постанові від 4 лютого 2020 року дійшов висновку про те, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статей 116, 117 КЗпП щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
36. Колегія суддів уважає такий висновок правильним.
37. Відповідно до частини першої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
38. З огляду на викладене та приписи наведеної норми процесуального закону, колегія суддів уважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування вищенаведених норм матеріального трудового права, висловлених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, і передати касаційну скаргу у відповідній частині на розгляд судової палати для розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
39. Водночас наведені у касаційній скарзі обставини щодо неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення правової позиції Верховного Суду, наведеної в постановах від 18 квітня 2019 року у справі №  806/889/17 і від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16, не підтвердились, оскільки відповідні правовідносини не є подібними до тих, що є предметом розгляду у цій справі. Так, у вказаних справах суди застосували приписи статей 116, 117 КЗпП у зв`язку з несвоєчасною виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні з органів поліції.
40. Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
41. Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закрити касаційне провадження у вказаній частині.
Керуючись статтями 337, 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
1. Закрити касаційне провадження за позовом ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року у справі № 480/3105/19, відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, в частині аргументів щодо застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі №  806/889/17 і від 30 січня 2019 року у справі №  806/2164/16.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року у справі № 480/3105/19, відкриту на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, в частині аргументів щодо застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, передати на розгляд судової палати для розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується. 

Головуючий                                                                                М. І. Смокович 

Судді                                                                                          Н. А. Данилевич

                                                                                          Н. В. Шевцова