П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/63/20	

Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
рішення суду першої інстанціїприйнято у
м. Миколаїв, 29 травня 2020 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                       Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, щодо несвоєчасної виплати грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні у розмірі 46    855,71 грн.; стягнення середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні у розмірі 46 855,71 грн.; стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 91 449,00 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 посилалась на затримку розрахунку з нею при звільненні з військової служби в частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 46 855,71 грн., а також застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), яка полягає у несвоєчасній виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 61 920,80 грн. (шістдесят одна тисяча дев`ятсот двадцять гривень 80 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
У своїх доводах апелянт вказує, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції застосовано приписи Інструкції з організації речового забезпечення в Національній Гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 року № 475, в той час як ані позивач. Ані відповідач жодного відношення до Національної Гвардії України не мають. Натомість, відносини між позивачем та відповідачем по даній справі регулюються Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом міністерства оборони України від 29.04.2016 року № 232. Крім того, зазначає про невходження грошової компенсації за неотримане речове майно до складу грошового забезпечення військовослужбовців, а також обставину згоди позивача із виключенням її із списків особового складу військової частини без остаточного розрахунку, висловлену в рапорті від 14.08.2019. Також, відповідач зазначив, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні правовідносини.
13.07.2020 року (вхід. № 13854/20) позивачем у справі надано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що судом першої інстанції повністю з`ясовані всі фактичні обставини справи, що мають значення та не порушені норми права, а також вірно застосовані правові висновки Верховного суду. Натомість доводи військової частини про доцільність застосування до спірних правовідносин Інструкції № 232 є помилковими, оскільки вказана Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців та жодним чином не регулює питання виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні. Тобто, апелянтом не досконало та не у повному обсязі вивчені норми чинних Законів України, які регулюють саме порядок виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовцям. Крім того, відповідачем при виключенні позивача зі списків військовослужбовців не були своєчасно проведені виплати, належні позивачу, у зв`язку із чим, несвоєчасно була виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
07.08.2019 року позивач звернулася до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, що підтверджується копією рапорту із відбитком штампу реєстрації вхідної кореспонденції відповідача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.08.2019 № 202 позивача виключено із списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Заводського РВК м. Миколаєва, а також визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 46 855,71 грн.
Зазначені обставини підтверджуються копією витягу з наказу від 14.08.2019 № 202.
28.12.2019 року відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, з відрахуванням військового збору, а саме: у сумі 46 152,87 грн., що підтверджується банківською випискою за 28.12.2019р.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у день звільнення позивача з військової служби відповідач повинен був провести з нею повний розрахунок, у тому числі в частині грошової компенсації за неотримане речове майно, однак вказаних дій своєчасно та у повному обсязі не вчинив, доказів вжиття ним заходів для своєчасної виплати належних позивачу коштів, так само і винуватості іншого суб`єкта у затримці їх виплати не надав, у зв`язку із чим, суд першої інстанції дійшов переконання, що несвоєчасна виплата (період затримки з 14.08.2019 року по 27.12.2019 року) позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно мала місце саме з вини відповідача, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Нормою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За приписами ст. 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Речове забезпечення військовослужбовців, згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а     порядок     грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. 
Як передбачено п. 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.06.2017 № 475, військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно"(надалі - Порядок № 178).
За визначенням абз.1 п. 2 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (п. 3 Порядку № 178).
У відповідності до п. 4 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Вимогами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України
від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі – Положення № 1153/2008) визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Вказані вище положення, на переконання судової колегії, свідчать про наявність обов`язку у відповідача у день звільнення позивача з військової служби, провести з ОСОБА_1 повного розрахунку, у тому числі в частині грошової компенсації за неотримане речове майно.
Як вірно у даному випадку зазначив суд першої інстанції, аргументи відповідача щодо невходження відповідної грошової компенсації до складу грошового забезпечення військовослужбовців, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ця обставина не має правового значення для вирішення спору.
Аналогічні правові висновки викладені у пункті 43 постанови Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 825/598/17: «Посилання … на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку».
Згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вірно вказано судом в оскаржуваному рішенні, вимоги Положення № 1153/2008 дозволяють виключити військовослужбовця із списків особового складу частини за його згодою без остаточного розрахунку, беручи до уваги його волевиявлення на звільнення з військової служби у сукупності з наявністю правових підстав для такого звільнення. 
Тобто, не передбачено можливості продовження строку перебування особи на військовій службі поза її волею за умови неможливості здійснення повного розрахунку.
Разом з тим, зазначені норми не містять як такого дозволу на проведення несвоєчасного розрахунку з військовослужбовцем. 
Таким чином, апеляційний суд зауважує, що норма пункту 242 Положення № 1153/2008 не узаконює несвоєчасність розрахунку, як її, виходячи із змісту заяв по суті справи, тлумачить відповідач, а лише надає можливість особі звільнитися з військової служби за її згодою, незважаючи на неповний розрахунку з нею, про що доцільно було зазначено судом першої інстанції.
За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно було відхилено доводи відповідача щодо згоди позивача на виключення із списків особового складу військової частини без остаточного розрахунку, на підставі такого, з огляду на те, що спірні правовідносини мають публічно-правовий характер. Це означає, що його учасники не мають свободи розсуду щодо вільного врегулювання відносин між собою, а зобов`язані чітко керуватися положеннями чинного законодавства. Згода позивача на виключення її із списків особового складу військової частини без остаточного розрахунку не виключає вину відповідача у несвоєчасності розрахунку, оскільки можливість узгодження інших строків розрахунку між військовою частиною і військовослужбовцем чинним законодавством не передабчено.
Нормами законодавства не передбачений такий шлях узгодження невчасної виплати грошового забезпечення або відстрочення такої виплати. Законами України чітко врегульовані та визначені порядок і строки, протягом якого повинні бути проведені розрахунки зі звільненою особою. Тому доводи апелянта про те, що рапортом від 14.08.2019 року №4976 надано дозвіл на виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 без остаточного розрахунку є безпідставними, не мають юридичної сили та не можуть бути взяті до уваги.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин приписи п. 242 Положення №1153/2008, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки За приписами абзацу 3 пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 (редакція а 18.07.2019 року) особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами країни військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом резидента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового кладу військової частини.
Тобто, у день звільнення з військової служби відповідач повинен був провести повний розрахунок, у тому числі в частині ротової компенсації за неотримане речове майно.
Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні у справі „Кечко проти України” суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд також не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (справа "Кечко проти України" (заява № 63134/00), 08.11.2005, пункти 23, 26). 
Твердження апелянта про те, що військова частина діяла у відповідності до норм чинного законодавства, здійснивши усі розрахунки при звільнені та не вчиняла протиправних дій не відповідає дійсності та суперечить встановленим фактичним обставинам, так як виплата компенсації за не отримане речове майно було здійснено лише 28.12.2019 року.
Відповідач не надав доказів вжиття ним заходів для своєчасної виплати належних позивачу коштів, так само як і винуватості іншого суб`єкта правовідносин у затримці їх виплати. 
На підставі виклеєного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що несвоєчасна виплата позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно мала місце саме з вини відповідача.
Як було зазначено вище, після видання наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини з таким військовослужбовцем повинен бути проведений розрахунок.
У постанові від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає до застосування у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають до застосування норми Кодексу законів про працю України.
Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено відповідальності роботодавця у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в установлені законом строки.
Період затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 тривав з 14.08.2019 по 27.12.2019 включно.
Виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, та особливості їх урахування наведені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок № 100), чинність якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.
Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.5 розділу ІV Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.04.2019 року у справі № 815/1829/17, зазначив, що правове регулювання оплати праці військовослужбовців та поліцейських є подібним, а тому вважав, що правові висновки Верховного Суду щодо оплати праці поліцейських охоплюють і правове регулювання оплати праці військовослужбовців.
При цьому, згідно довідки від 14.08.2019 № 491 наведене грошове забезпечення позивача у прив`язці саме до календарних днів, за які воно нараховане.
Відповідач не заперечив та не спростував суми середнього заробітку, заявленої позивачем до стягнення, контррозрахунку позовних вимог до суду не надавав.
Визначаючи суму середнього заробітку, що належить стягнути на користь позивача, судом першої інстанції вірно зазначено, що грошове забезпечення за два місяці (61 календарний день), що передують місяцю звільнення позивача з військової служби (червень та липень 2019 року), становить 27 773,56 грн. (довідка від 14.08.2019 № 491). 
Середньоденне грошове забезпечення становить 27 773,56 / 61 = 455,30 грн.
Період затримки розрахунку при звільненні з 14.08.2019 по 27.12.2019 включає 136 календарних днів, тому сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні становитиме 61 920,80 грн (455,30 х 136 = 61 920,80 грн.)
На підставі вищенаведеного, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог у сумі 61 920,80 грн. 
Судова колегія зауважує, що ані ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ані іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 17 липня 2015 року справа №21-8а15), при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Як вказала позивач у справі у відзиві на апеляційну скаргу, норми Кодексу законів про працю України (КЗпП) не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічні правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 року у справі № 320/6808/18, від 07.02.2018 у справі №806/535/16 (провадження №К/9901/1799/18), від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а (провадження №К/9901/8708/18), від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а (провадження №К/9901/6929/18), від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовані Положення пункту 242 про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 з положенням ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, та при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повинні застосовуватися норми трудового законодавства.
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За встановлених обставин та досліджених письмових доказів наявних в матеріалах справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 -  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, щодо несвоєчасної виплати грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні у розмірі 46 855,71 грн.; стягнення середнього заробітку – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.