ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/391/18  Номер провадження 22-ц/814/1383/20	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
розглянула в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Полтавської області Б.Писарчука на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2020 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В., повний текст рішення складено 06 березня 2020 року, у справі за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Бондарець Дениса Івановича в інтересах держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

17.01.2018 року Перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області Бондарець Д.І. звернувся до місцевого суду в інтересах Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.
В обґрунтування  своїх позовних  вимог вказував, що внаслідок  дорожньо-транспортної  пригоди,  що сталася  17.12.2016 р. з вини ОСОБА_1 ,  водій автомобіля  «DAEWOO LANOS»,  д.н.з.  НОМЕР_1 ,  ОСОБА_2 отримав  тілесні ушкодження  середнього ступеня тяжкості, а пасажир  автомобіля ОСОБА_3  отримав тяжкі  тілесні ушкодження. 
Вироком Полтавського  районного суду Полтавської області № 545/1632/17 від 08.12.2017р.  ОСОБА_1   визнано винним  у вчиненні  кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Внаслідок спричинення тілесних ушкоджень  ОСОБА_3 перебував на лікуванні у 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави з 17.12.2016 р. по 13.01.2017 р., що склало 27 ліжко-днів, загальна вартість лікування становить 6952,50 грн. 
Оскільки заподіяні 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитки ОСОБА_1 не відшкодовано, перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконкому Полтавської міської ради.
Звернення до суду з таким позовом прокурор обґрунтовує невжиттям заходів Бюджетно-фінансовим управлінням виконкому Полтавської міської ради щодо самостійного стягнення заподіяних відповідачем 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитків. Вказує, що про пред`явлення даного позову суб`єкт владних повноважень повідомлений відповідним листом прокурора від 12.01.2017 р. за №132-8713-16.
У зв`язку з чим просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради вартість витрат на стаціонарне лікування потерпілого від вчиненого ним правопорушення ОСОБА_3 в розмірі 6952,50 грн.
Ухвалою місцевого суду від 05.02.2018 року відкрито провадження у справі, призначено справу на 05.03.2018 року до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 04.11.2019 р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду на 09:00 год. 17.12.2019 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області Бондарця Дениса Івановича в інтересах Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, - відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.
22.04.2020 року на вказане рішення суду заступником прокурора Полтавської області Б.Писарчуком подана апеляційна скарга, в якій останній, посилаючись на порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що прокурором надано достатньо доказів щодо наявності підстав для представництва у суді та звернення з позовом в інтересах держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради. Судом було відкрито провадження у справі. Відповідно, прокурор набув статусу позивача. Перша міська клінічна лікарня підпорядкована Управлінню охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської міської ради; фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету. Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради є виконавчим органом Полтавської міської ради. Згідно з законом до основних повноважень міських рад віднесено забезпечення виконання бюджету. Вказане обумовлює підстави представництва в суді прокуратурою інтересів держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконкому Полтавської міської ради. Посилається на практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов 22.07.2020 року, представник відповідача адвокат Козленко О.М. прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним та обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Розгляд справи проводиться апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що досудовим розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016170300001713, за підозрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України встановлено, 17.12.2016 р. ОСОБА_1 приблизно о 21-00 год., керуючи автомобілем «VOLVO S 40», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по автодорозі «Суми-Полтава» смт. Диканька у напрямку м. Полтави. В цей час, на 171-му км вказаної автодороги «Суми-Полтава» попереду у попутному напрямку рухався автомобіль «КТС KTKZ67», д.н.з. НОМЕР_3 з причепом КТС PCMZ22 д.н.з НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 , зустрічному напрямку даним автомобілям рухався автомобіль «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 з пасажиром ОСОБА_3 на передньому сидінні.
ОСОБА_1 в порушення вимог п. 13.1. «Правил дорожнього руху України» не дотримався безпечної дистанції до автомобіля з причепом, що рухався попереду, в результаті чого допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля у задню частину причепа, після чого його автомобіль викинуло на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення зустрічним автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 .
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «DAEWOO LANOS» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримав, згідно висновку судово-медичної експерти № 517 від 17.05.2017 р., тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 40 від 25.01.201 причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали, є порушені вимог п. 13.1. «Правил дорожнього руху України» з боку водія ОСОБА_1 , згідно з якими: п. 13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
Таким чином, вказаними діями ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Вироком Полтавського районного суду №545/1632/17 від 08.12.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Внаслідок спричинення  тілесних ушкоджень  ОСОБА_3 перебував на лікуванні у 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави з 17.12.2016 р. по 13.01.2017 р., що склало 27 ліжко-днів. Згідно довідки Першої міської клінічної лікарні м. Полтави №875 від 22.03.2017 загальна вартість лікування становить 6952,50 грн.
Заподіяні 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитки ОСОБА_1 не відшкодовано, що підтверджується листом Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради №01-01/03/13 від 03.01.2018 р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно абзацу третього і четвертого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Отже прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16 (касаційне провадження № 14-104цс19) та від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).
Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення ЄСПЛ суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Городище та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

У справі, що переглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Так, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, прокурор зазначав, що згідно п. 1.1, 1.3, 1.6, 6.1. статуту 1-а міська клінічна лікарня м. Полтави є комунальним міським закладом охорони здоров`я, що створений для забезпечення дорослого і дитячого населення Київського району м. Полтави амбулаторно-поліклінічною медичною допомогою та надання стаціонарної медичної допомоги жителям м. Полтави і Полтавської області за фахом «травматологія». 
Лікарня підпорядкована Управлінню охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської міської ради і фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету; грошових надходжень, одержуваних від підприємств, організацій і населення за надання платної медичної допомоги, послуг; інших надходжень, надходжень від страхових компаній за надані медичні послуги згідно страхових полісів.
Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року до основних повноважень міських рад віднесено забезпечення виконання бюджету.
Згідно роз`яснень, наведених у п. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 р., витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину кошти підлягають відшкодуванню повному обсязі і зараховуються до відповідного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, які належить останній.
На думку прокурора, вказане обумовлює підстави представництва прокуратурою інтересів держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради, як органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, з метою захисту інтересів держави, які полягають в необхідності забезпечення відшкодування шкоди, завданої державному закладу внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення. 
Звернення до суду з позовом саме прокурора обумовлено невжиттям заходів Бюджетно-фінансового управління виконкому Полтавської міської ради до самостійного стягнення заподіяних відповідачем 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитків.
Про пред`явлення даного позову Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради повідомлено листом від 12.01.2018 року за № 132-8713-16 (а.с. 13).
Після винесення вироку Бюджетно-фінансове управління виконкому Полтавської міської ради не вжило заходів щодо звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, заподіяних 1-ї міській клінічній лікарні м. Полтави, на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.
Отже, цим прокурор і обґрунтував підставу для представництва інтересів держави та в чому полягає порушення цих інтересів. 
Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи те, що прокурор обґрунтував підставу для представництва інтересів держави у даній справі, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів та надав відповідні докази, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. при розгляді справи № 464/2511/19, від 02.07.2020 р. при розгляді справи №357/10824/19, Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16, від 15.01.2020 р. у справі № 698/119/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Порядок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, встановлений § 2 Глави 82 ЦК України.
Так, за приписами ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Як вказувалося вище, вироком Полтавського районного суду №545/1632/17 від 08.12.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Внаслідок спричинення  тілесних ушкоджень  ОСОБА_3 перебував на лікуванні у 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави з 17.12.2016 р. по 13.01.2017 р., що склало 27 ліжко-днів. 
Згідно довідки Першої міської клінічної лікарні м. Полтави №875 від 22.03.2017 загальна вартість лікування становить 6952,50 грн.
Заподіяні 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитки ОСОБА_1 не відшкодовано, що підтверджується листом Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради №01-01/03/13 від 03.01.2018 р. (а.с. 12).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. 
Відповідно до ст. 141 ЦК України з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1762 грн. за подання позовної заяви та 2643 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 4405 грн. судового збору. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А:
      
Апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області Б.Писарчука задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Позов Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Бондарець Дениса Івановича в інтересах держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, - задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради (м. Полтава, вул. Соборності, 36, р/р № 31410544700002, код платежу 24060300, банк одержувача УДКСУ у м. Полтаві, код ЄДРПОУ 38019510, МФО 831019) вартість витрат на стаціонарне лікування потерпілого від вчиненого ним правопорушення ОСОБА_3 , в розмірі 6952,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 4405 грн. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя         О.В.Чумак                

Судді:         Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун