УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5050/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 20 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Кучерявого О.В.
з участю сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П.
у цивільній справі №296/5050/17 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 08 лютого 2018 року, просив стягнути інфляційні втрати та три проценти річних в сумі 50 074,73 грн. за період з 03 травня 2012 року по 18 грудня 2017 року (а.с.2,36). В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_1 на його користь стягнуті кошти за договором купівлі-продажу автомобіля в сумі 36656,39 грн., які остання сплатила частинами у 2017 році.
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 05 липня 2018 року позов задоволено. За прострочення виконання грошового зобов`язання стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати і три проценти річних у загальній сумі 50 074,73 грн. Цим же рішенням вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що розмір грошового зобов`язання визначено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року. Тому апелянт вважає, що інфляційні втрати можуть нараховуватися не раніше набуття рішенням суду апеляційної інстанції законної сили. Окрім того, посилається на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності. Також вважає, що позивач не має права на застосування до неї санкцій, передбачених ст.625 ЦК України, бо правовідносини виникли не з порушення нею зобов`язання, а з примусового виконання рішення суду.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що 03 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 (подавець), від імені якого діяла ОСОБА_3 , продав, а ОСОБА_1 (покупець) купила автомобіль, але покупець грошові кошти за придбаний транспортний засіб ні продавцю, ні його довіреній особі не передав.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 36656,39 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу автомобіля.
Із постанови державної виконавчої служби від 09 січня 2018 року про закінчення виконавчого провадження вбачається, що платіжним дорученням від 08 листопада 2017 року №3660 сплачена сума 15 133 грн., а платіжним дорученням від 19 грудня 2017 року №4611 – сума 21 523,39 грн. (а.с.28).
Отже, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання: з 03 травня 2012 року до 08 листопада 2017 року не повернуто кошти у сумі 36 656,39 грн., а з 09 листопада 2017 року до 18 грудня 2017 року не повернуто кошти у сумі 21 523,39 грн., що складає суму інфляційних втрат – 43 920,73 грн. та суму трьох процентів річних – 6 154 грн. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, між сторонами з моменту укладення договору купівлі-продажу виникло грошове зобов`язання щодо оплати вартості автомобіля.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.
У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних та інфляційні втрати визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, що спростовує доводи апелянта про те, що суд неправомірно нараховує суми за статтею 625 ЦК України із 03 травня 2012 року, оскільки початковим моментом нарахування цих сум є рішення суду від 23 грудня 2015 року.
Аналогічних висновків щодо нарахування сум за статтею 625 ЦК України дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Отже, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 36 656 грн 39 коп. (а з 09 листопада 2017 року до 18 грудня 2017 року - 21 523 грн 39 коп. з урахуванням часткового платежу), помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме - з 03 травня 2012 року до дня остаточного виконання зобов`язання (19 грудня 2017 року), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Разом з тим, у запереченні на позов відповідач заявила про застосування позовної давності до вимог позивача.
Загальна позовна давність згідно із статтею 257 ЦК встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3,4).
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, зазначаючи, що посилання на пропуск позивачем строку звернення до суду не підтверджені жодним доказом.
Проте, погодитися з такими висновками суду неможливо.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Пред`являючи у серпні 2015 року позовні вимоги про стягнення коштів за договором купівлі-продажу, ОСОБА_2 вимог за статтею 625 ЦК України не пред`являв, а тому щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих поза межами періоду 23 червня 2014 року (трирічний термін з дати звернення до суду з цим позовом 23 червня 2017 року) - 18 грудня 2017 року (дата остаточного виконання зобов`язання боржником), строк позовної давності сплив та вказані вимоги задоволенню не підлягають.
За таких обставин стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних поза межами строку позовної давності суперечить вимогам закону. У зв`язку з цим, вимоги позивача підлягають задоволенню лише за період з 23 червня 2014 року по 18 грудня 2017 року.
За вказаний період інфляційні втрати будуть становити 34659,44 грн., а 3% річних -3302,00 грн. Загальна сума 37961,44 грн.
У зв`язку з наведеним та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 05 липня 2018 року змінити.
Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних нарахувань та 3% річних з 50074,73 грн. до 37961,44 грн.
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 

Головуючий:                         Судді:

       Повний текст постанови складений 17.09.2020 року.