22-ц/804/2548/20 
                                                                                266/557/20 
                                               
Єдиний унікальний номер 266/557/20
Номер провадження 22-ц/804/2548/20 

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

19 серпня   2020 року                                                                                       м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є.,  суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Конишева Аркадія Геннадійовича    на  заочне рішення Приморського районного  суду міста Маріуполя Донецької області від 27 березня  2020 року, ухвалене у складі судді Пантелєєва Д.Г., у справі за позовом ОСОБА_1    до ОСОБА_2   про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

                                                               В С Т А Н О В И В:

30 січня  2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 .  Син ОСОБА_3   народився  ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Дитина проживає   з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач мешкає окремо та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 березня 2020 року  позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2   на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір 840,80 грн. 

Не погоджуючись  із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Конишев А.Г. подав  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення  суду першої інстанції  скасувати,  ухвалити нове рішення про відмову в позові.   
В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції не повно встановлені обставини про справі і не надана оцінка наданим учасниками справи доказам. 
Так, судом не  враховано, що позивач у серпні 2019 року отримала судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_2   на утримання сина в розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів. З грудня 2019 року з батька дитини утримували аліменти за місце роботи на виконання судового наказу. 10.01.2020 року судовий наказ був скасований за заявою ОСОБА_2 , але в січні та в лютому 2020 року з заробітку відповідача продовжувалося утримання аліментів  на підставі вказаного наказу, оскільки тільки 04.03.2020 року Приморський ВДВС направив лист за місцем роботи відповідача про припинення стягнення аліментів. 
10.03.2020 року позивач  добровільно надав за місцем роботи заяву про перерахування аліментів на утримання сина в розмір 1/4 частки його заробітку, і таке утримання було проведено і за березень- квітень 2020 року, проводиться і по теперішній час. 
Таким чином,  між сторонами немає спору про  матеріальне утримання дитини, оскільки відповідач виконує свій обов`язок добровільно, а стягнення аліментів на підставі оскарженого судового рішення з 30 січня 2020 року за умови регулярної сплати аліментів відповідачем з грудня  2019 року приведе до подвійної відповідальності платника аліментів, що порушить його конституційні права. 
Крім того, відповідач вказує, що син, на утримання якого судом стягнуті аліменти, постійно проживає разом з ним з вересня 2019 року, знаходиться на його забезпеченні. 
    
Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Вирішуючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на аліменти на утримання дитини, оскільки належно довела, що неповнолітня дитина проживає разом із нею.  

Колегія суддів не може  не погодитись з таким висновком, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду, позивач просила стягнути аліменти на  утримання дитини  в розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідача. 

Судом встановлено,  що 07.06.2002 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 (а. с. 3)
В  шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_3 (а. с. 5)
Неповнолітня дитина мешкає спільно з позивачем та знаходиться на її утриманні (а. с. 6)
Відповідач матеріальної допомоги на утримання спільної дитини добровільно не надає.

Суд керувався нормою ст. 180 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої  батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно  з ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або ) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України№ 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом досліджено надані позивачем докази, які достатньо підтверджують,  що відповідач, який є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини,  не заперечував проти    позовних вимог  про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення повноліття в розмірі 1/4 частини від доходу, тому суд першої інстанції вважав можливим задовольнити позовні вимоги і стягнув аліменти в такому розмірі  з моменту подання до суду позовної заяви. 

Перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає висновок  суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. З обставин, викладених в апеляційній скарзі, вбачається, що спір між сторонами щодо утримання дитини існує. Так, судовий наказ про стягнення аліментів був скасований судом 10 січня 2020 року саме за заявою відповідача у зв`язку із незгодою з розміром вимог стягувача (ас.48).  Позивач знов  звернулася до суду 30 січня 2020 року - у період, коли у відповідача не було судом  визначеного обов`язку матеріального утримання дитини. У зв`язку з такими обставинами  неможливо погодитися з позицією відповідача стосовно відсутності спору між сторонами про утримання дитини. Сама по собі добровільна сплата  аліментів відповідачем є його правом і не звільняє від обов`язку утримувати дитину. 
Твердження відповідача про те, що стягнення аліментів на підставі оскарженого рішення суду одночасно із добровільною сплатою ним аліментів тягне для нього подвійну відповідальність не є слушними, оскільки таке питання врегульовано і вирішується на стадії виконання рішення суду. 
В апеляційній скарзі представник відповідача вказує, що останній  добровільно сплачує аліменти на утримання сина, і одночасно зауважує,  що син  з вересня 2019 року проживає з ним і знаходиться на його забезпеченні. Однак, належних доказів факту проживання з відповідачем  дитини, на утримання якої позивач просить аліменти, суду не надано.

Колегія суддів  вважає, що за своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.
Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. 
Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано  та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає.

За таких обставин  на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд     
                                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну  скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Конишева Аркадія Геннадійовича   залишити без задоволення. 
Заочне рішення Приморського  районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 березня  2020 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 19 серпня  2020 року. 

Судді :
                                                                              Є.Є. Мальцева 

                                                                                  О.М. Пономарьова   

                                                                                Т.Б. Ткаченко