ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 609/1457/19	Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В. 	
Провадження № 22-ц/817/808/20 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Сташків Б. І., Хома М. В., 
розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 609/1457/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2020 року, ухваленого суддею Ковтуновичем О.В., повний текст якого складено 05 травня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Шумської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Шумської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: земельні ділянки площею 1.3427 га кадастровий номер 6125889500:01:001:0130 та площею 0.3464 га кадастровий номер 6125889500:01:001:1127 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Шумбарської сільської ради Шумського району Тернопільської області. Спадщину після смерті померлої позивачка прийняла у відповідності до ст.ст.1268-1270 ЦК України, оскільки на день її смерті проживала із матір`ю в одному господарстві. Позивачка зверталася у нотаріальну контору з приводу успадкування зазначеного майна, однак, їй було відмовлено.
Враховуючи наведене, позивачка просила позов задоволити та визнати за нею, як спадкоємцем першої черги за законом, право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті матері - ОСОБА_3 .
Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відсутність спору про право на спадкування, є безпідставним. Звертає увагу, що обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав, шляхом визнання права власності на спадкове майно, за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, відповідає вимогам статті 16 ЦК України.
Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.
В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.
Крім того, сторони по справі подали до апеляційного суду заяви про розгляд справи без їх участі.
Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем та відповідачем відсутній спір про право на спадкування, оскільки її право власності на успадковане майно не оспорюється іншою особою. Також суд критично оцінив роз`яснення нотаріуса, яким позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право па спадщину, оскільки в матеріалах справи наявна довідка, яка підтверджує факт проживання спадкодавця зі спадкоємцем. Таким чином суд дійшов висновку, що приватному нотаріусу не був представлений весь пакет документів, наявний у матеріалах справи, зокрема, довідку про підтвердження постійного проживання позивачки із померлою матір`ю на день смерті останньої. Крім цього, суд вважав, що для позивачки не існує перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Проте, з такими висновками колегія суддів не погоджується виходячи із наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Позивачка є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 січня 1983 року (а.с.7) та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 01 вересня 2003 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть cерії НОМЕР_3 від 04 січня 2017 року, що видане Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (а.с.8).
Померлій належало майно, а саме:
- земельна ділянка площею 1.3427 га кадастровий номер 6125889500:01:001:0130, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Шумбарської сільської ради Шумського району Тернопільської області, та зареєстрована за ОСОБА_3 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР № 068185 від 13 грудня 2004 року;
- земельна ділянка площею 0.3464 га кадастровий номер 6125889500:01:001:1127, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Шумбарської сільської ради Шумського району Тернопільської області, та зареєстрована за ОСОБА_3 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР № 068185 від 13 грудня 2004 року (а.с.10).
Відповідно до довідки № 642 від 11 жовтня 2019 року, виданої Шумською міською радою Тернопільської області, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом з дочкою ОСОБА_2 , яка її доглянула до смерті та похоронила. Зазначено, що вони вели спільне господарство (а.с.9).
Як вбачається із листа про роз`яснення щодо порядку спадкування від 19 лютого 2019 року №39/01-16, виданого приватним нотаріусом Шумського районного нотаріального округу, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця, оскільки не підтверджено постійне проживання з померлою на день смерті і у встановлений строк не подали заяви про прийняття спадщини (а.с.13).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, а також батьки спадкодавця.
Згідно із ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам.
У відповідності до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а згідно до ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Отже, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність спору про право на спадкування є безпідстaвним. Обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав шляхом визнання права власності на спадкове майно за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину відповідає вимогам статті 16 ЦК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом з дочкою ОСОБА_2 , яка її доглянула до смерті та похоронила. Останні вели спільне господарство, що дає підставу вважати позивачку такою, що прийняла спадщину в силу ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини вона проживала із спадкодавцем.
При цьому позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, після смерті матері звернулась до приватного нотаріуса Шумського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.
У відповідь на заяву позивачкою отримано відповідь про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 лютого 2019 року, оскільки остання спадщину після померлої не прийняла та не підтвердила постійне місце проживання з померлою на день смерті. Рекомендовано звернутися до суду.
Колегія суддів вважає, що критична оцінка судом роз`яснення нотаріуса, яким позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Такий висновок суду нівелює судовий спосіб захисту порушеного права як такий, адже позивачка опинилася в ситуації, коли і нотаріус відмовив їй в оформленні спадщини, і суд відмовив у захисті порушеного права з тих підстав, що відмова нотаріуса не відповідає визначеним судом критеріям змістовності.
Висновок суду про те, що приватному нотаріусу не був представлений весь пакет документів, наявний у матеріалах справи, не ґрунтується на матеріалах справи та не підтверджується жодними доказами.
Нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не надано доказів прийняття спадщини після смерті матері, які передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 №296/5.
Порядок видачі свідоцтв про право на спадщину регулюється розділом II вказаного Порядку.
Згідно з підпунктом 3.21 пункту 3 глави 10 розділу II цього Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Водночас підпунктом 3.22 цього ж пункту передбачено, що в разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Отже, для підтвердження факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем нотаріус згідно з Порядком потребував довідку органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем, в той час, як місце проживання позивачки не було зареєстроване за однією адресою з матір`ю, а проживала вона з нею фактично, без реєстрації місця проживання.
Довідка про фактичне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини без офіційної реєстрації місця проживання для нотаріуса не є достатнім доказом прийняття спадщини, оскільки такий документ не передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в зв`язку із чим нотаріус і відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що і змусило її звертатися до суду.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відсутність реєстрації місця проживання позивачки за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц.
Отже, вказана вище довідка № 642 від 11 жовтня 2019 року є належним та допустимим доказом прийняття позивачкою спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті матері.
Крім цього, при наданні оцінки поданим позивачкою доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття рішення суду слід було взяти до уваги і факт визнання позову відповідачем, що у свою чергу є підставою для задоволення позову.
Так, частиною 1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ч.6 ст.263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Всупереч наведеним нормам процесуальною права суд не постановив ухвали про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем, а також у рішенні не навів мотивів неприйняття визнання позову відповідачем, не вмотивував, у чому полягає обґрунтований сумнів суду щодо достовірності обставин справи, які визнані відповідачем, або щодо добровільності їх визнання, не вказав, якому закону суперечить визнання позову відповідачем, або ж права, свободи чи інтереси яких осіб порушує таке визнання позову.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням вищевикладених обставин справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв`язок в сукупності приходить, а також приймаючи до уваги те, що на даний час позивач є спадкоємцем спірного майна, та оформити свої права в інший спосіб немає можливості, апеляційний суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 05 травня 2020 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Шумської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки фізичної особи платника податків - НОМЕР_4 ) в порядку спадкування за законом право власності на:
- земельну ділянку площею 1.3427 га кадастровий номер 6125889500:01:001:0130, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Шумбарської сільської ради Шумського району Тернопільської області, та зареєстрована за ОСОБА_3 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР № 068185 від 13 грудня 2004 року;
- земельну ділянку площею 0.3464 га кадастровий номер 6125889500:01:001:1127, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Шумбарської сільської ради Шумського району Тернопільської області, та зареєстрована за ОСОБА_3 , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР № 068185 від 13 грудня 2004 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови - 22 вересня 2020 року.

Головуючий 
Судді