РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року
м. Рівне
Справа № 569/6553/20
Провадження № 22-ц/4815/768/20
Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Бердій М.А.
Рівненський апеляційний суд :
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючий Боймиструк С.В.
судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Лавренчук Т.В. на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним договору добровільного страхування, стягнення страхової виплати, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені, 
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі – ПрАТ «СК «Євроінс Україна») про захист прав споживачів, визнання частково недійсним договору добровільного страхування, стягнення страхової виплати, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені.
Позов мотивує тим, що спір між сторонами виник з приводу не виплати страхового відшкодування на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско Класичне» №018008-2111-1000071, що укладений між ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та ОСОБА_1 19 листопада 2019 року в м. Києві, згідно якого застрахованим транспортним засобом є автомобіль «Porsche Panamera», д.н.з. НОМЕР_1 . Крім того зазначає, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки договір страхування спрямований на задоволення особистих майнових чи немайнових потреб застрахованої фізичної особи.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2020 року справу за вказаним позовом передано за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.
Ухвала мотивована тим, що спір щодо виплати страхового відшкодування виник з правовідносин, пов`язаних з виконанням договору добровільного страхування наземного транспорту, у зв`язку з порушенням умов договору на отримання страхового відшкодування згідно Закону України «Про страхування», отже, в даному випадку предметом спору є не якість страхових послуг, а права та обов`язки сторін згідно умов договору страхування. Таким чином, на спірні правовідносини в даному випадку не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а застосуванню підлягає спеціальний Закон України «Про страхування». Враховуючи наведене, дійшов висновку, що справу необхідно передати на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва за підсудністю.
Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною та необґрунтованою.
Наголошує, що договір укладений ОСОБА_1 як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем. Зазначений договір спрямований на задоволення особистих майнових потреб фізичної особи ОСОБА_1 , не пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності.
Зазначає, що оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу надання відповідачем позивачу послуг страхування, то на них розповсюджується положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, покликається на постанову Верховного Суду у справі №643/8146/18, якою встановлено, що позивач, який обґрунтовує підстави позову Законом України «Про захист прав споживача» має право пред`явити позов до суду за своїм місцем проживання, оскільки договір страхування за своєю правовою природою є договором про надання послуг, тому на спірні правовідносини поширюється Закону України «Про захист прав споживачів». 
Вважає, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок, що ОСОБА_1 є лише вигодонабувачем за Договором добровільного страхування, адже вона є стороною такого Договору, про що зазначено в самому договорі.
Також зазначає, що висновки суду першої інстанції про «спеціальний» характер норм Закону України «Про страхування» не є доказом неможливості застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки навіть при умові правильності такого висновку, положення цього закону можуть застосовуватись до спірних правовідносин в частині, не врегульовані Законом України «Про страхування».
З цих підстав, просить скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2020 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористались.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6, 9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Згідно з ч.5 ст.28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Відповідно до ч.16 ст.28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з вищевказаним позовом в якому просить визнати частково недійсним договір добровільного страхування, стягнути страхову виплату, інфляційні втрати, три відсотки річних та пеню.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Таким чином, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг, тому на спірні правовідносини сторін поширює свою дію Закон України «Про захист прав споживачів».
Аналогічна позиція викладена у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 25 травня 1998 року за № 15, а саме: оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, тому до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів страхування.
Отже, дія Закону України «Про захист прав споживачів» розповсюджується на відносини, що виникли з приводу страхування.
За положеннями ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Звертаючись з даним позовом до Рівненського міського суду Рівненської області, позивач виходив з того, що на правовідносини, які виникають з договорів страхування, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до змісту позовної заяви, відповідачем було порушено умови договору страхування, а саме своєчасно не було виплачено страхову виплату.
Також, на думку позивача, відповідачем по даній справі було порушено не тільки пункти договору страхування щодо термінів сплати страхової виплати, але і пункти договору, які передбачають відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування, тобто неякісне надання послуг страхування.
З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що позивач, як споживач, має право звертатися до суду за своїм місцем проживання.
У зв`язку із зазначеним, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір має бути переданий за підсудністю до суду за місцезнаходженням відповідача, оскільки на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів», тому позивач правильно звернулась до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Лавренчук Т.В. задовольнити.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2020 року  скасувати, справу направити справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складений 25 червня 2020 року.

Головуючий:                                       С.В. Боймиструк

Судді:                                 С.О. Гордійчук 

С.В. Хилевич