ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року	Львів	Справа № 308/8967/16-а пров. № А/857/9185/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                              Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                 Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,
з участю секретаря судових засідань                                                     Гром І.І.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2020 року у справі за її позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
суддя(і) у І інстанції                                                            Данко В.Й., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                               18 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила: 
визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення № 34 від 3 серпня 2016 року Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (далі – УПФУ) щодо відмови їй у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру»; 
зобов`язати УПФУ починаючи з 15 липня 2016 року здійснити призначення їй пенсії згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року у справі № 308/8967/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу УПФУ задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано та у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року судові рішення першої та апеляційної інстанції скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому касаційний суд виходив з того, що судами не встановлено чи відповідає стаж позивачки вимогам статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, яку слід застосовувати до спірних правовідносин з огляду на час її звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії. Протилежні висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності/відсутності у позивачки права на призначення пенсії є передчасним, оскільки суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, а суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив наявність/відсутність у неї вислуги років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.   
20 січня 2020 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 подано заяву про зміну предмета позову, у якій вона просила визнати протиправним та скасувати протокольне рішення № 34 від 03 серпня 2016 року УПФУ щодо відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – ГУ ПФУ) зарахувати до стажу роботи період половини строку її навчання у вищому навчальному закладі - Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавство» з 01 вересня 1987 року по 01 липня 1989 року, що становить 11 місяців, та період роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмеринського районних судів Вінницької області з 23 серпня 1989 року по 20 березня 1995 року, що складає 5 років 6 місяців 27 дні, як юридичний факт, встановлений рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року; зобов`язати ГУ ПФУ повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII з урахуванням того, що такий вид пенсії (за вислугою років) для прокурорів передбачений нормами чинного законодавства України, та прийняти рішення про призначення пенсії, виходячи із розрахунку 60 % від суми місячної (чинної) заробітної плати.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 березня 2020 року у прийнятті заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до змісту заяви позивачки про зміну предмета позову наведені у ній фактичні обставини справи мали місце вже на час звернення до суду із цим адміністративним позовом. Тому підстав для зміни предмета позову при новому розгляді справи з урахуванням вимог процесуального закону не має.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2020 року у справі № 308/8967/16-а у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що станом на час звернення до відповідача, а саме 15 червня 2016 року, у ОСОБА_1 була відсутня необхідна вислуга років, яка б давала право на пенсійне забезпечення згідно зі статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції у справі скасувати та задовольнити її позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на час звернення до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії мала право на пенсійне забезпечення за вислугу років, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року у справі № 308/15535/14-ц встановлено факт, що період половини строку її навчання у Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавство» з 01 вересня 1987 року по 01 липня 1989 року, що становить 11 місяців, та періоду її роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмеринського районних судів Вінницької області з 23 серпня 1989 року по 20 березня 1995 року, що складає 5 років 6 місяців 27 дні, відноситься до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». 
Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до диплому з відзнакою НОМЕР_1 від 01 липня 1989 року ОСОБА_1 у 1987 році вступила до Київського технікуму готельного господарства і у 1989 році закінчила повний курс названого технікуму спеціальності 1803 «Правознавство». Рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 30 червня 1989 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста.
Відповідно до диплому ЛР НОМЕР_2 від 01 лютого 1996 року ОСОБА_1 закінчила Національну юридичну академію України ім. Ярослава Мудрого за спеціальністю правознавство. Рішенням державної екзаменаційної комісії від 31 січня 1996 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію спеціаліста юриста.
Як слідує з трудової книжки НОМЕР_3 , ОСОБА_1 :
- з 01.04.1986 по 01.10.1986 – працювала в Комаринецькій восьмилітній школі;
- з 02.10.1986 по 31.07.1987 – працювала вихователькою дитсадку колгоспу;
- з 01.09.1987 по 01.07.1989 – навчалася на денному відділенні технікуму;
- з 23.08.1989 по 08.09.1989 – працювала на посаді секретаря суду в Бершадському районному народному суді Вінницької області;
- з 11.09.1989 по 20.03.1995 – працювала на посаді секретаря суду в Жмеринському районному народному суді Вінницької області;
- з 11.03.1996 по 05.05.1997 – працювала помічником адвоката підприємства МП «Анна»;
- з 06.05.1997 по 06.07.2000 – працювала на посаді помічника адвоката;
- 11.07.2000 – прийнята на роботу в органи прокуратури області і призначена на посаду старшого помічника прокурора Свалявського району;
- 12.09.2001 – переведена на посаду прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах;
- 10.11.2003 – переведена на посаду старшого прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах;
- 19.09.2008 – призначено на посаду начальника відділу з питань розгляду листів та прийому громадян, звільнивши з посади старшого прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах;
- 19.04.2010 – призначено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби при провадженні ОРД, дізнання та досудового слідства, звільнивши її з посади начальника відділу з питань розгляду листів та прийому громадян;
- 18.05.2010 – призначено на посаду начальника відділу з питань розгляду листів та прийому громадян, звільнивши її з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби при провадженні ОРД, дізнання та досудового слідства;
- 11.02.2011 – прийняла присягу працівника прокуратури;
- 03.08.2015 – призначено на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів та зв`язків з громадськістю прокуратури області;
- 14.01.2016 – призначена на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури області.
15 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до УПФУ із заявою про призначення пенсії, що підтверджується розпискою-повідомленням від 15 липня 2016 року.
Відповідно до вкладки № 50 до протоколу № 34 від 03 серпня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з підстав відсутності необхідного стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також з підстав відсутності норм щодо права на призначення спеціальних пенсій. Своє рішення Управління обґрунтувало тим, що відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурори та слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року – 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців. За поданими документами ОСОБА_1 стаж роботи за вислугу років становить 16 років 6 днів. Що стосується рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року по справі № 308/15535/14-ц, то резолютивна частина даного рішення не містить жодного пункту зобов`язального характеру щодо зарахування органами Пенсійного фонду України періоду половини строку навчання заявниці у вищому навчальному закладі - Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавство» з 01 вересня 1987 року по 01 липня 1989 року, що становить 11 місяців, та періоду її роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмеринського районних судів Вінницької області з 23 серпня 1989 року по 20 березня 1995 року, що складає 5 років 6 місяців 27 днів, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Окрім того, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02 березня 2015 року з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, які набули право на призначення пенсії відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.
Не погодившись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на час звернення ОСОБА_1 до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії, а саме 15 липня 2016 року, порядок призначення пенсій прокурорам було врегульовано Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII.
Як передбачено частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.
При цьому зі змісту позовної заяви видно, що позивачка просила суд зобов`язати відповідача призначити їй пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01 жовтня 2011 року, відповідно до якої пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.
Суд першої інстанції підставно послався на правові висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі № 554/5582/17 та від 27 лютого 2019 року у справі № 415/2185/17, відповідно до яких якщо у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01 жовтня 2011 року, у особи не виникло права на призначення пенсії, то внесені до зазначеної статті зміни щодо збільшення необхідного для призначення пенсії стажу не є звуженням прав такої особи.
При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 30 вересня 2011 року у позивачки був відсутній стаж роботи 20 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років. Тому внесені до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» зміни щодо збільшення необхідного для призначення пенсії стажу не є звуженням прав позивачки ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення.
Відповідно до положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01 жовтня 2011 року, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року у справі № 308/15535/14-ц встановлено факт, що період половини строку навчання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вищому навчальному закладі - Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавство» з 01 вересня 1987 року по 01 липня 1989 року, що становить 11 місяців та періоду її роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмеринського районних судів Вінницької області з 23 серпня 1989 року по 20 березня 1995 року, що складає 5 років 6 місяців 27 дні відноситься до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років  відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Вказане рішення набрало законної сили 05 січня 2015 року.
Разом із тим, на переконання апеляційного суду, вказане судове рішення не може бути допустимим доказом у цій адміністративній справі, оскільки встановлення зазначеного у ньому факту не передбачено приписами статті 256 Цивільного процесуального кодексу України у редакції на час його постановлення.
Відповідно до приписів частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відтак, на переконання апеляційного суду, вирішення питання про належність певного періоду до стажу роботи особи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, являє собою надання уповноваженим суб`єктом владних повноважень правової оцінки фактичним обставинам справи на підставі наявних у його розпорядженні доказів і не може бути встановлене у порядку встановлення юридичного факту. У разі незгоди із ухваленим рішенням суб`єкта владних повноважень особа вправі оскаржити його у судовому поряду і суд при вирішенні такого спору надає оцінку обґрунтованості та правомірності відповідних висновків.
Водночас, щодо наявності підстав щодо призначення пенсії позивачці за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII апеляційний суд зазначає таке.
Як передбачено частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (станом на дату звернення позивачки за призначення пенсії) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.
При цьому частиною 6 статті 86 цього ж Закону встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15  цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;
слідчими, суддями;
на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;
у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;
на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;
на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;
військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;
відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на час звернення ОСОБА_1 до відповідача за призначенням пенсії у неї була відсутня необхідна кількість вислуги років, яка б давала право на пенсійне забезпечення відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного нею рішення.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2020 року у справі № 308/8967/16-а – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті  328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Постанова у повному обсязі складена 11 вересня 2020 року.