КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                     
                                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/10479/2020
                                                                                                            справа № 356/815/19
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
17 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:
 
            Суддя - доповідач:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                          Соколової В.В.
                                                  Поліщук Н.В.
            При секретарі             Дроздовій Ж.В.
 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області, постановленого суддею Лялик Р.М. 09 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
 
У С Т А Н О В И Л А :
 
У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він, його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вселення в дану квартиру відбувалось на підставі ордеру № 604. Разом з тим в даному будинку зареєстрована, але не проживає його колишня дружина ОСОБА_2 , що підтверджується актом обстеження №2435 від 31.10.2019 року та довідкою від 17.10.2019 року за № 18-09-2852. На даний час відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_2 зі своєю новою родиною. В обґрунтування своїх вимог посилається на положення ст. 71, ч. 2 ст. 107 ЖК України, ст. 405 ЦК України. Відтак просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
 Рішенням Березанського міського суду Київської області від 09 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що суд залишив без уваги факт створення відповідачкою нової сім`ї та наявність іншої неповнолітньої дитини, не встановив наявність права власності на інше житло у відповідачки, таким чином посилання суду на порушення прав відповідача на житло не відповідає дійсності та не порушує її конституційні права.
 В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, що викладені в ній.
         Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що у 2016 році рішенням суду відповідача було вселено у спірну квартиру, рішення суду до цього часу не виконане, а тому право на житло за відповідачем зберігається і гарантується Конституцією України та Конвенцією із захисту прав людини.
Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, так як суд неповно встановив обставини справи та прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи з порушенням норм матеріального права, що відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та постановлення нового рішення.
Судом встановлено, що на підставі ордеру НОМЕР_1 від 14 серпня  1991 року ОСОБА_5 у складі сім`ї : він, дружина та син ОСОБА_1 ( позивач по справі) була  надана  квартира АДРЕСА_1 .( а.с.9)
Квартира двокімнатна, площею 29, 7 кв.м, в якій зареєстровано на даний час - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ( а.с.12)
              У відповідності до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 16.12.2019 року   вбачається з довідки виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 17.10.2019 року за вих. № 18-09-42852, що  відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі з адресою: АДРЕСА_1 . 
           Позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_6 у квартирі з 2014 року не проживає без поважних причин, створила нову сім'ю та проживає в іншому місці, житлом не цікавиться, витрати за нього не несе, а тому втратила право користування квартирою.
            Відповідно до ст.. 71 ЖК України При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
          Судом встановлено, що 09.06.2016 року Березанським міським судом Київської області ОСОБА_1 було відмовлено у позові про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловою площею та вселено ОСОБА_6 у кВ. АДРЕСА_1 .
           Ухвалою від 10.11.2016 року Колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області  рішення   Березанського міського суду Київської області залишено без змін.( а.с.31-32).
           Позивач та його представник зазначають, що з 2016 року після постановлення рішення відповідач до квартири не вселялася, не цікавилася житлом, до судових та житлових органів із заявою про поважність причин  свого  не проживання та продовження строку не зверталася, витрат на оплату комунальних послуг не несла.
            Відповідач не спростувала той факт , що з 2016 року вона у квартирі не проживала та не цікавилася житлом, фактично визнала факт свого там не проживання.
            Відповідач не надала суду будь-яких доказів того, що вона не втратила зв`язок із спірною квартирою та що їй були створені будь-які перешкоди у користуванні житлом протягом періоду з 2016 по 2020 роки.
На підтвердження того, що відповідачка за вказаною адресою фактично не проживає, позивачем надано акт обстеження за № 2435 від 31.10.2019 року, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_2 разом із своїми синами, що свідчить про те, що відповідач мешкає за іншою адресою із своєю нинішньою сім`єю. 
 Посилання відповідача на те, що її право на спірне житло  визначене рішенням суду у 2016 році, яке до цього часу не виконане, а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, колегія суддів не приймає, оскільки дійсно в 2016 році за відповідачем було визнано право на користування квартирою та вселено її у квартиру АДРЕСА_1 .
Однак, вона своїм правом протягом шести місяців, визначених ст.. 71 ЖК України не скористалася, а тому втратила право на користування кватирою.
Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло.
У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з п. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.  
          Однак,колегія суддів вважає, що  квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, належить до комунальної власності, право на проживання в ній визначається самим проживанням особи. У разі її відсутності без поважних причин більше, ніж шість місяців, законодавцем визначено, що така особа втрачає право на користування цим  житлом.
        Відповідач не надала доказів того, що вона не проживає в квартирі з поважних причин, крім того, судом встановлено, що вона проживає в іншому місці зі своєю родиною, а окрім цього має на праві власності 1\3 частину будинку АДРЕСА_4 , про що свідчить відомость з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.( а.с.118).
        Таким чином , колегія суддів прийшла до висновку, що право відповідача на житло не порушене, в результаті визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , вона не позбавлена житла взагалі, так як має місце проживання, де мешкає з 2016 року та має на праві власності 1\3 частину житлового будинку . 
             За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції повинно бути скасоване з постановленням нового рішення про визнання  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
 
Рішення Березанського міського суду Київської області від 09 червня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, ским позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
 
Визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою     АДРЕСА_1 .
 
Постанова набирає законної сили з  дня її  прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2020 року.

 
Суддя - доповідач:     

Судді: