КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №755/11488/16                                                                          Головуючий у І інстанції  Виниченко Л.М.
Провадження №22-ц/824/974/2020                                                       Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
          суддів:                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києві від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління державної реєстрації в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання свідоцтва про право власності недійсним,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1. пред'явила в суді названий позов посилаючись на те, що 26.10.2007 року вона отримала в дар від свого чоловіка ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0611 га., яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2943.
29.04.2013 року нею була подана заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на проведення державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1037919, та цього ж дня державним реєстратором Малишевим М.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку.
З 2007 року позивачка здійснює будівництво садового будинку на належній їй земельній ділянці, що підтверджується наявними договорами поставки, підряду та ін., товарними чеками, накладними.
З 2012 року вона разом із членами своєї сім'ї постійно проживає у садовому будинку по АДРЕСА_1. Створена нею житлова будівля садового будинку є самочинним будівництвом, оскільки будівництво здійснювалося без отримання належного дозволу та затвердженого проекту будівництва.
У квітні 2016 р. їй стало відомо, що ОСОБА_2 подано позов про усунення перешкод у користуванні житлом та її виселення разом з членами її сім'ї.
Після цього було встановлено, що 24.03.2015 р. спірний садовий будинок зареєстрований за ОСОБА_2 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є.Є., номер запису про право власності 9250824.
Позивачка вказує, що жодних угод щодо відчуження належного їй новоствореного садового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 вона не укладала, доручень третім особам на вчинення будь яких дій з приводу нерухомого майна не надавала, не є боржником у будь яких зобов'язаннях відносно ОСОБА_2., з останньою не пов'язана жодними іншими правовідносинами зобов'язального характеру. У зв'язку з цим відсутні законні підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на вказаний садовий будинок, тому запис про реєстрацію права власності за відповідачем на об'єкт незавершеного будівництва слід скасувати як такий, що суперечить положенням Конституції України та Цивільного кодексу України стосовно права виключно власника розпоряджатися належним йому майном.
Просила суд: 1) визнати за нею право власності на об'єкт житлової нерухомості, а саме: садовий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 221,6 кв.м., до складу якого входить: садовий будинок літ. А, господарський блок літ. Б, навіси літ. В, Д, Ж, сараї літ. Г, Є, що розташовані в АДРЕСА_1;
2) скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Привалової Євгенії Євгенівни за індексним номером 20432510 від 01 квітня 2015 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на садовий будинок, загальною площею 221,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 610914580000, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, номер запису про право власності 9250824; 
3) визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказаний садовий будинок, серії та номер НОМЕР_1 видане Приваловою Євгенією Євгенівною державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 (номер запису про право власності 9250824)
  
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що ОСОБА_2. з набуттям права власності на земельну ділянку, не набувала право власності на будівельні матеріали, з яких було побудовано спірний будинок.
Судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивачкою не укладалося жодних правочинів щодо відчуження належного їй новоствореного нерухомого майна (садового будинку, господарських будівель та споруд). Також нею не видавалося третім особам жодних доручень на вчинення від її імені дій та не надавалося згоди на виготовлення третіми особами (у тому числі ОСОБА_2) технічної та проектно-кошторисної документації на садовий будинок. ОСОБА_1. не є боржником у будь-яких зобов'язаннях відносно ОСОБА_2 та не пов'язана з даною особою жодними іншими правовідносинами зобов'язального характеру.
Враховуючи той факт, що відповідачка не набувала права власності на будь-які матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва спірного будинку, є всі підстави стверджувати, що ОСОБА_2 не набувалося право на отримання відповідних дозволів та затвердження проекту будівництва, та, відповідно, право власності па спірний будинок.
Судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що проведення відповідачкою 24.03.2015р. державної реєстрації права власності на садовий будинок фактично позбавило позивачку можливості реалізувати своє законне право на реєстрацію у встановлений спосіб самочинного будівництва.
Вищенаведене спростовує висновки суду першої інстанції та підтверджує той факт, що садовий будинок був створений за кошти позивачки та членів її сім'ї та саме незаконні дії відповідачки, яка не отримувала право власності на будівельні матеріали, з яких вироблено будинок, позбавили позивачку можливості реалізувати своє право власності на самочинне будівництво.
Крім того, враховуючи той факт, що на даний час спірний садовий будинок введено в експлуатацію та видано відповідні дозвільні документи, безпідставним є посилання суду першої інстанції на правові висновки, викладені у постановах ВСУ від 19.09.2011р. у справі №3-82гс11, від 27.05.2015р. у справі №6-159цс15, у постанові ВС від 03.10.2018р. у справі №200/8714/13-ц, відповідно до яких визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації в судовому порядку нормами Цивільного кодексу чи іншими нормативними актами не передбачено.
Позивач вважає, що висновки суду першої інстанції свідчать про неповне дослідження обставин справи, що призвело к неправильному вирішенню справи по суті, крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме положення статті 331 ЦК України.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2. в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому є обґрунтованим та законним.
Відповідачка зазначає, що ОСОБА_1. вже неодноразово намагалась оскаржити рішення та дії ВДВС і приватного нотаріуса КМНО Літвінчук І.В., скасувати запис в Реєстрі про реєстрацію права власності за ОСОБА_2, проте всякий раз їй було відмовлено (копії всіх рішень є в матеріалах справи).
Згідно вимог діючого законодавства право власності на будівлю нерозривно пов'язане з правом власності на земельну ділянку, на якій ця будівля розташована. Не можливо набути (визнати) право власності на будівлю за особою, яка не має права володіння, користування чи у якої відсутнє право власності на земельну ділянку, на якій така будівля розташована, або без одночасного набуття чи визнання за такою особою права власності на цю земельну ділянку (ч. 2 ст. 377 ЦК України).
А у зв'язку з тим, що ОСОБА_1. на підставі лишень формального укладення договору дарування від 26.10.2007 р. права власності на земельну ділянку не набула  і на сьогоднішній день одноособовим власником як земельної ділянки так і зведених на ні садового будинку й господарських будівель є ОСОБА_2., підстави для визнання за ОСОБА_1. права власності на вказану нерухомість відсутні.
Як було встановлено численними судовими рішеннями, 13.08.2013 р. відповідачка в рамках примусового виконання судового рішення набула право власності не лише на земельну ділянку, а й на розташовані на ній будівлі (земельна ділянка з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд), котрі на той час вже були повністю збудовані й придатні для житла. Відповідачка в передбаченому чинним законодавством порядку легалізувала таке новостворене майно й, відповідно, отримала 01.04.2015 р. Свідоцтво про право власності на садовий будинок та споруди й, як того вимагає діюче законодавство, зареєструвала таке право в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Доводи позивачки про будівництво та оздоблювання даного будинку і господарських споруд саме позивачкою починаючи з 2007 р. спростовуються доданими самою ж ОСОБА_1. до позову копіями документів, на які вона посилається: договори поставки, підряду, інші, товарні чеки, накладні на будівельні та оздоблювальні матеріали, меблі та побутову техніку. Всі ці документи датовані до дати укладення договору дарування (26.10.2007 р.) й згідно їх даних замовником матеріалів та іншого виступав ОСОБА_3. (третя особа), який є боржником відповідачки за виконавчим провадженням, в рамках якого земельна ділянка ОСОБА_3 зі всім, що на ній знаходилось (незавершене будівництво садового будинку та господарських споруд), перейшла у власність ОСОБА_2. в рахунок погашення боргу.
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1. залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Також відзив на апеляційну скаргу надійшов від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Департамент не оспорює право власності та не заперечує проти визнання права власності за апелянтом. Окрім того, між апелянтом та Департаментом не виникало жодних правовідносин щодо об'єкта нерухомого майна.
Апелянтом оспорюється рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Привалової Є.Є. за індексним номером 20432510 від 01.04.2015 про державну реєстрацію права власності.
Разом з тим, Департамент не є правонаступником Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві та не несе відповідальності за діяння державних реєстраторів цього Управління.
Пунктом першим частини другої Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» встановлено, що до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до запровадження відповідної інформаційної взаємодії реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться за зверненням заявника.
Отже, у разі задоволення вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності, законодавством України передбачено обов'язок останнього внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування державної реєстрації прав.
Враховуючи вищезазначене та те, що Департамент не був учасником правовідносин між апелянтом та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, не порушував охоронюваних законами України прав та інтересів апелянта, - просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в частині, що стосується Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Представник ОСОБА_1. - адвокат Бауман Ю.Т. в судовому засіданні наполягав на задоволенні апеляційної скарги з підстав, що в ній зазначені.
ОСОБА_3. апеляційну скаргу підтримав.
Представники ОСОБА_4. - адвокат Лісовський Р.А. та ОСОБА_5. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням наступних підстав.
         Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25.05.2006 року відповідачка ОСОБА_2. придбала у третьої особи по справі ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 124 000 доларів США. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2010 року даний договір купівлі-продажу квартири в частині ½ визнано недійсним та визнано за ОСОБА_6. (колишньою дружиною третьої особи) право власності на ½ частину вказаної квартири, оскільки квартира була придбана ОСОБА_3. (третьою особою) під час шлюбу з ОСОБА_6. та відчужена без її згоди.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року по справі № 2-6346/2011 з ОСОБА_3 (третьої особи) на користь ОСОБА_2. (відповідача) стягнуто завдані збитки в розмірі 1 297 628,00 грн., моральну шкоду у розмірі 1700,00 грн. та 1837,00 грн. у відшкодування судових витрат (т. 1 а.с. 121, 122).
12.01.2012 року на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року було видано виконавчий лист № 2-6346.
В процесі виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-387/16145 від 14.06.2012 року повідомило старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Панченка І.І. про те, що згідно з даними автоматизованої системи ПК «Кадастр» за ОСОБА_3. на підставі документів, що посвідчують право власності на землю, зареєстрована земельна ділянка площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003). На підставі такої інформації старшим державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2012 року стосовно вказаної земельної ділянки.
З 16.07.2012 року вищезазначений виконавчий лист № 2-6346 Деснянського районного суду м. Києва перебував на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.
Згідно акту опису й арешту майна від 01 серпня 2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві описана земельна ділянка загальною площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003) та зазначено, що вона належить ОСОБА_3. (третій особі).
Відповідно до розділу 7 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та в порядку, передбаченому ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», 17 липня 2013 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а саме земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003) із наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що належить ОСОБА_3., у власність ОСОБА_2. (відповідача), оскільки прилюдні торги оголошені такими, що не відбулися (т. 1 а.с. 127, 128).
13.08.2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 17.07.2013 р., видано ОСОБА_2. (відповідачу) свідоцтво про право власності на майно, що складається із земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована на АДРЕСА_1, кадастровий номер 8000000000:66:662:0003, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва, з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що раніше належало ОСОБА_3 (третій особі) (т. 2 а.с. 24).
Згідно декларації про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, зареєстрованої 25 грудня 2014 року, закінчений будівництвом об'єкт, а саме садовий будинок загальною площею 221,6 м. кв. та нежитлові будівлі, загальною площею 147,1 м. кв. (в т.ч. госп. блок літ. «Б» - 37,3 м. кв., навіс літ. «В» - 61,6 м кв., сарай літ «Г» - 5,9 м. кв., навіс літ. «Д» - 23,8 м. кв., сарай літ. «Е» - 9,1 м. кв., навіс літ. «Ж» - 9,4 м. кв.) по АДРЕСА_1 був готовий до експлуатації (т. 2 а.с. 8-10).
01 квітня 2015 року відповідачу ОСОБА_2. було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - садовий будинок загальною площею 221,6 м. за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 27).
Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.04.2015 р. за індексним номером 35766465 право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є.Є. на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_1 виданого 01.04.2015 р., номер запису про право власності 9250824, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 610914580000 (т. 2 а.с. 30, 31). 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідачами права власності на спірне майно - об'єкт нерухомості садовий будинок загальною площею 221,6 м. за адресою: АДРЕСА_1, є наслідком виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 (третьої особи) на користь ОСОБА_2. (відповідача) збитків в розмірі 1 297 628,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 700,00 грн. та 1 837,00 грн. судових витрат, яке не могло бути виконане іншим чином, а отже є правомірним.
Посилання позивачки на те, що відповідача ОСОБА_2. слід позбавити права власності на спірне майно, яке останньою отримане в результаті виконання рішення суду, оскільки земельна ділянка є спірним майном і належить позивачці з 2007 року, що підтверджується договором дарування, суд першої інстанції не прийняв до уваги з огляду на те, що діючим на час укладення договору дарування законодавством право володіння земельною ділянкою на момент укладання договору дарування пов'язувалося із відповідними діями щодо її реєстрації та отримання державного акту на земельну ділянку. Однак реєстрація за позивачкою права власності на земельну ділянку була здійснена лише 29.04.2013 року, тобто вже при наявності обтяження цього майна, зокрема встановлення заборони на його відчуження та накладення арешту державними виконавцями 14.06.2012 року та 01.08.2012 року.
Крім того, позивачка не довела, що вона була власником самочинного будівництва на земельній ділянці, як вона заявляє про це у позові, та відсоток його готовності до експлуатації на момент опису та арешту майна або що вона здійснювала кроки щодо реєстрації у встановлений спосіб самочинного будівництва з моменту укладання договору дарування земельної ділянки - з 26.10.2007 р. і до моменту опису та арешту цього майна державним виконавцем та реєстрації обтяжень - до 14.06.2012 р. Так само позивачка не довела, що з 2012 року вона продовжувала здійснювати поліпшення на земельній ділянці. Натомість відповідач ОСОБА_2. надала докази, що саме вона у 2015 році набула у власність спірне нерухоме майно у передбачений законом спосіб.
Крім того, суд виходив з того, що позивачка є дружиною третьої особи ОСОБА_3, який був боржником у виконавчому провадженні в процесі виконання якого у відповідачки ОСОБА_2. виникло право власності на поліпшення, розміщенні на описаній державним виконавцем земельній ділянці.
Ні ОСОБА_3., ні позивачка з моменту відкриття виконавчого провадження - з початку 2012 року не оскаржували дії державного виконавця щодо незаконного опису або арешту майна - земельної ділянки з поліпшенням, а боржник ОСОБА_3. не заявляв про те, що вказана земельна ділянка з поліпшенням йому не належить.
Крім того, позивачка, знаючи про наявність відкритого виконавчого провадження, де її чоловік був боржником, а ОСОБА_2. стягувачем, і вважаючи себе власником майна, яке було передане Відділом ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві на реалізацію в процесі примусового виконання рішення Деснянського райсуду м. Києва від 22 грудня 2011 року, вправі була звернутися із позовом про виключення майна з акту опису та арешту, проте не зробила цього, оскільки подавши позовну заяву, звернулася із заявою до суду про залишення її без розгляду (т. 1 а.с. 89, 95).
Вищезазначене нерухоме майно у виконавчому провадженні після його опису та арешту 01.08.2012 р. було передано на відповідальне зберігання позивачці ОСОБА_1., яку попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за відчуження, приховування, підміну описаного майна тощо, про що зберігач розписалася особисто в акті опису й арешту (т. 1 а.с. 93).
Тобто, позивачка мала можливість захистити своє порушене право власника у передбачений законом спосіб, зокрема заявою до суду про те, що дане майно належить їй, але не реалізувала такого права з власної ініціативи.
Посилання позивачки на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року, що залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року, відповідно яких визнано недійсним свідоцтво про право власності від 13.08.2013 року на земельну ділянку по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_2., та скасоване рішення приватного нотаріуса Літвінчука І.А. про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 218-226),  на думку суду першої інстанції не мають правового значення для правильного вирішення даного спору, оскільки наявність права власності на земельну ділянку позивачка пов'язує з фактом укладення договору дарування земельної ділянки 26.10.2007 року, разом з тим,  даний позов ґрунтується на вимогах про визнання права власності на самочинне будівництво, як таке, що створене за кошти позивачки, чим з боку відповідачки ОСОБА_2. чиняться позивачці перешкоди у розпорядженні належним ОСОБА_1. садовим будинком.
У вказаній частині позовних вимог суд першої інстанції керувався правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду України від 19.09.2011 року у справі № 3-82гс11, від 27.05.2015 р. у справі № 6-159цс15, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 200/8714/13-ц, відповідно яких визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Також суд вважав недоведеними обставин будівництва спірного садового будинку за особисті кошти позивачки, виходячи з наступного.
Суд вважав, що показами свідків позивачки ОСОБА_7., ОСОБА_8. не підтверджено факт особистого фінансування позивачкою будівництва спірного майна. До того ж, пояснення свідків про початок будівництва будинку по АДРЕСА_1 з 2007 р. спростовуються поясненнями третьої особи ОСОБА_3, яким було повідомлено суд, що фундамент будинку був зроблений у 2006 році.
Суд також критично поставився до наданої позивачкою копії договору № 23/ПБ на виконання ремонтно-будівельних робіт від 01.11.2007 року, укладеного між позивачем та ТОВ «БК «Лідер-Н» (т. 1 а.с. 180-183), оскільки зі змісту цього договору неможливо з'ясувати які саме роботи були замовлені у підрядника, крім того, як вбачається з відомостей з державного Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «Будівельна компанія Лідер-Н» має інший ідентифікаційний код юридичної особи, ніж код ЄДРПОУ, який зазначений у договорі (т. 2 а.с. 33-36).
Суд взяв до уваги покази свідка ОСОБА_9. щодо побудови спірного садового будинку до 2007 року, оскільки вони також підтверджуються письмовими доказами, які детально описані в рішенні суду.
Всі надані позивачкою документи, які датовані до відчуження третьою особою земельної ділянки позивачу за договором дарування від 26.10.2007 року, свідчать про придбання будівельних матеріалів та здійснення будівництва саме ОСОБА_3., а не позивачкою.
З пояснень третьої особи, шлюб між позивачкою та ОСОБА_3. був укладений 31.03.2007 року, тобто з урахуванням наявних доказів, після побудови спірного будинку.
Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду в даній справі  є законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення правильно входив з того, що відповідачка набула право власності на спірне майно на виконання рішення суду, а отже є правомірним.
При цьому суд обґрунтовано при ухваленні рішення послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Янголенко проти України» від 10.12.2009 р. Суд зазначає, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження (рішення у справі «Скордіно проти Італії»). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (рішення у справі «Естіма Хорхе проти Португалії» від 21.04.98 р. та рішення у справі «Сіка проти Словакії» від 13.06.06 р.). 
Зі змісту рішень у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України. Як зауважує ЄСПЛ у рішенні у справі «Матківська проти України» від 12.03.09 р., реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року).
Суд першої інстанції у своєму рішенні надав відповіді на всі доводи позовної заяви, оцінив показання усіх допитаних свідків у взаємозв'язку із письмовими доказами, якими ці показання  підтверджувались або спростовувались.
Також суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудований садовий будинок також обґрунтовано послався на позиції Верховного Суду в аналогічних справах. Тому доводи апеляційної карги про те, що суд безпідставно послався на ці позиції є голослівними.
Також суд правильно виходив з того, що оскільки відповідачка набула право власності на земельну ділянку разом з розташованим на ній недобудованим будинком в порядку виконання рішення суду, позивачка могла захистити своє право власності оспоривши дії державного виконавця, а також інші процедури, які були вчиненні  в порядку виконання рішення суду.
До матеріалів справи додана низка судових рішень, які стосувались процедури виконавчого провадження, а також оскарження ОСОБА_1. дій державних реєстраторів, дій державного виконавця та інших, які були направленні на оспорення права власності ОСОБА_2. на спірний будинок.
1) Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2013 р. по справі № 826/16073/13-А за позовом ОСОБА_1. до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Малишева М.С., третя особа: ОСОБА_2., про визнання неправомірними дій та відновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про ОСОБА_1 як власника земельної ділянки по АДРЕСА_1, - у задоволенні позову відмовлено (залишена в силі ухвалою ВАСУ від 11.09.2014 р. по справі № К/800/24633/14; постановою ВСУ від 20.01.2015 р-);
2) Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2014 р. по справі № 22-5335/14 за позовом ОСОБА_1. до ВДВС Дніпровського РУЮ, ОСОБА_2., приватного нотаріуса КМНО Літвінчука I.A., треті особи: Реєстраційна служба ГУЮ у м. Києві, про визнання недійсним та скасування акта про передачу майна стягувачу в рахунок боргу та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, - у позові відмовлено;
3) Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.07.2014 р. по справі № 826/5947/14 за позовом ОСОБА_2. до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Малишева М.С., третя особа: ОСОБА_1. про визнання дій протиправними, скасування рішення індексний номер 2056860 від 29.04.2013 р. та зобов'язання вчинити дії, - в задоволенні позову відмовлено;
4) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2015 р. по справі № 2604/27925/12 за позовом ОСОБА_6. до ОСОБА_3, ОСОБА_1., третя особа: приватний нотаріус КМНО Криворучко В.П., третя особа з самостійними вимогами: ОСОБА_2., про визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на ½ частину земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_1. до ОСОБА_6., третя особа: приватний нотаріус КМНО Криворучко В.П., про визнання права власності на земельну ділянку, - в задоволенні первісного та зустрічних позовів відмовлено ;
5) постановою Великої палати Верховного суду від 13.11.2019 р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 2/755/901/18) за позовом ОСОБА_1. до ОСОБА_2. та приватного нотаріуса КМНО Літвінчук I.A. за участю третіх осіб - ОСОБА_3, Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, про визнання права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на землю - у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Таким чином обставини набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку та розташований на ній недобудований будинок вже було предметом дослідження в інших судових провадженнях. Суди не знайшли порушень вимог законодавства при передачі у власність ОСОБА_2. земельної ділянки з розташованим на ній недобудованим будинком, прийняття в експлуатацію будинку і реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_2
Заявляючи позовні вимоги, позивачка посилалась на статті Цивільного кодексу які регулюють виникнення права власності на новостворене майно. Також обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що внаслідок неправомірних дій державних реєстраторів право власності на належне їй самочинно збудоване нерухоме майно  зареєстроване  за відповідачкою.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що по перше позивачка не довела, що будинок був зведений за її кошти, отже правової підстави для визнання права власності на майно як на новозбудоване за нею немає. Також суд обґрунтовано виходив з того, що не може бути визнано право власності на будинок за особою, яка не має правомочностей власника на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і є аналогічними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні  аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії»  (Ruiz Torija v.Spain, серія А, № 303-А,§§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто  підтримати мотиви, наведені  судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись  ст.ст. 263, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду  м.Києва від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління державної реєстрації в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання свідоцтва про право власності недійсним залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: