Постанова
Іменем України 
 
18 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 640/19833/16-ц
провадження № 61-35669св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Олена Анатоліївна, 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2017 року у складі судді Зуб Г. А. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до  ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (далі - Харківський МНО) Міссіяж О. А., третя особа - ОСОБА_3 , про відновлення заборони відчуження та запису про обтяження майна іпотекою, посилаючись на те, що 05 травня 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики з подальшими змінами, за яким відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в загальному розмірі 192 000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 05 лютого 2010 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 05 травня 2008 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також - призначена для їх обслуговування земельна ділянка. Відомості про обтяження вищевказаного нерухомого майна іпотекою та заборону його відчуження приватним нотаріусом Харківського МНО Широковою В. А. були зареєстровані у відповідних державних реєстрах. Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 29 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти за договором позики в загальному розмірі 3 161 068,65 грн. У зв`язку з невиконанням боржником вказаного рішення суду він звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Київського районного суду міста Харкова від 04 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, задоволено частково, звернено стягнення на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Однак він не має можливості реалізувати спірне домоволодіння, оскільки під час посвідчення договору купівлі-продажу іпотечного майна йому стало відомо про те, що на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Харкова від 28 травня 2012 року приватним нотаріусом Харківського МНО Міссіяж О. А. були виключені записи про обтяження майна іпотекою та про накладення заборони на його відчуження.Вважає, що приватний нотаріус не мала права вилучати відповідні записи з державних реєстрів, оскільки підставою для цього слугувало сфальсифіковане (підроблене) рішення, яке судом не ухвалювалося. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив відновити та зареєструвати у відповідних державних реєстрах прав вилучені записи про обтяженняжитлового будинку по АДРЕСА_1 іпотекою і про накладення заборони на його відчуження.
 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час зняття (27 грудня 2012 року) приватним нотаріусом Харківського МНО Міссіяж О. А. заборони на відчуження домоволодіння та виключення запису з Державного реєстру іпотек заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року, яке містило відмітку про набрання ним законної сили, ще не було скасоване судом апеляційної інстанції. У грудні 2012 року Державний реєстр речових прав на нерухоме майно ще не діяв, і, відповідно, не міг містити записи про обтяження спірного майна, а відтак, такі записи не можуть бути поновлені у реєстрі. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після скасування 14 серпня 2013 року Апеляційним судом Харківської області вищевказаного заочного рішення від 17 лютого 2012 року, на підставі якого було виключено з державних реєстрів записи про обтяження майна іпотекою, позивач звертався до приватного нотаріуса із заявою про їх відновлення та йому було відмовлено у вчиненні такої реєстраційної дії.  
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2017 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Посилання позивача на фальсифікацію заочного рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року, на підставі якого приватним нотаріусом були виключені з державних реєстрів записи про обтяження майна іпотекою, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 рокуі ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій щодо недоведеності ним позовних вимог є помилковими, оскільки наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності доводять протилежне. Приватний нотаріус Харківського МНО Міссіяж О. А. виключила запис про обтяження спірного житлового будинку іпотекою та зняла заборону на відчуження цього майна на підставі сфальсифікованого (підробленого) рішення, яке судом не ухвалювалося. Крім того, заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року, на яке посилалися суди, не вирішувалося питання та не задовольнялися позовні вимоги щодо зобов`язання приватного нотаріуса зняти заборону на відчуження іпотечного майна та вилучення запису про іпотеку. 
 
У липні 2018 року  ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що він звертався до приватного нотаріуса із заявою про відновлення заборони відчуження та запису про обтяження майна іпотекою і у вчиненні такої реєстраційної дії йому було відмовлено.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Харкова.
 
19 вересня 2018 року справа № 640/19833/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Судами встановлено, що 05 травня 2008 року між ОСОБА_2 як позичальником та ОСОБА_1 як позикодавцем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Широковою В. А., за яким (з урахуванням додаткових угод від 05 серпня 2008 року № 1, від 02 квітня 2009 року № 2, від 19 травня 2009 року № 3, від 30 жовтня 2009 року № 4 про збільшення суми позики та строку виконання зобов`язання) позикодавець передав, а позичальник отримав у борг грошові кошти в загальному розмірі 192 000 доларів США, які зобов`язався повернути частинами не пізніше 05 лютого 2010 року.
 
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 05 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки (угоду про задоволення вимог іпотекодержателя), предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також - призначена для їх обслуговування земельна ділянка площею 732 кв. м. 
 
Додатковими угодами від 05 серпня 2008 року № 1, від 02 квітня 2009 року № 2, від 19 травня 2009 року № 3, від 30 жовтня 2009 року № 4 сторони неодноразово змінювали редакцію пункту 1 вказаного договору іпотеки шляхом збільшення суми та строку виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. 
 
Відомості про обтяження спірного домоволодіння іпотекою та про заборону його відчуження були зареєстровані 05 травня 2008 року приватним нотаріусом Харківського МНО Широковою В. А. у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 7130116 та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майназа реєстраційним номером 7129948, що підтверджується відповідними витягами з цих реєстрів.
 
Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 29 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в загальному розмірі 3 161 068,65 грн.
 
Крім того, рішенням Київського районного суду міста Харкова від 04 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено частково. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 28 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Міссіяж О. А. за реєстровим № 2741. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 01 червня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Гуревічовим О. М. за реєстровим № 117. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 22 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Євдокименком Е. К. за реєстровим № 940. В рахунок задоволення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 05 травня 2008 року в редакції додаткової угоди від 30 жовтня 2009 року № 4 в загальному розмірі 3 161 068,65 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 180,4 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 732 кв. м, шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. Передано предмет іпотеки в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
На виконання вимог ухвали Київського районного суду міста Одеси від 06 червня 2017 року приватний нотаріус Харківського МНО Міссіяж О. А. надала належним чином завірену копію нотаріальної справи, яка стосується спірного нерухомого майна.
 
Так, у заведеній нотаріусом справі міститься спільна заява  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 27 грудня 2012 року, в якій вони просили зняти заборону на відчуження житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та вилучити відповідний запис з Державного реєстру іпотек, а також - заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року у справі № 2018/2-4751/11 (провадження № 2/2018/967/2012) з відміткою про набрання ним законної сили, згідно з яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено, а саме: визнано дійсним укладений 16 грудня 2007 року між сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_8 право власності на вказане домоволодіння; зобов`язано нотаріуса зняти заборону на нерухоме майно, накладену приватним нотаріусом Харківського МНО Широковою В. А. на підставі іпотечного договору від 05 травня 2008 року № 1568, та виключити відповідний запис з Державного реєстру іпотек.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року у справі № 2018/2-4751/11 (провадження № 2/2018/967/2012) скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний житловий будинок. 
 
Таким чином, судами встановлено, що приватний нотаріус Харківського МНО Міссіяж О. А. зняла заборону на відчуження спірного нерухомого майна та виключила відповідний запис з Державного реєстру іпотек на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року, яке на момент вчинення вказаних реєстраційних дій не було скасоване та містило відмітку про набрання ним законної сили. Позивач не довів, що зазначене заочне рішення, зважаючи на його перегляд в апеляційному порядку, є сфальсифікованим (підробленим). 
 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що після скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, ОСОБА_1 як іпотекодержатель звертався до приватного нотаріуса Харківського МНО Міссіяж О. А. із заявою про відновлення вказаного запису і що йому було відмовлено у вчиненні таких дій.
 
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».
 
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно визначено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) в редакції чинній до 01 січня 2013 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
 
Згідно з частиною третьою, четвертою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.
 
Записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (частини перша та друга статті 26 Закону № 1952-IV).
 
Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
 
За таких умов у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, виключеного на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення такого запису.
 
Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.
 
Перевірка документів на наявність підстав, зокрема для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 Закону № 1952-IV).
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої, частиною другою статті 24 Закону № 1952-IV в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що після скасування заочного рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року, на підставі якого з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виключено запис про обтяження спірного домоволодіння,  ОСОБА_1 звертався до приватного нотаріуса Харківського МНО Міссіяж О. А. як державного реєстратора із заявою про відновлення первинного запису, виключеного на підставі рішення суду, яке скасовано, і що йому було відмовлено у вчиненні таких реєстраційних дій, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що приватний нотаріус Харківського МНО Міссіяж О. А. виключила запис про обтяження спірного житлового будинку іпотекою та зняла заборону на відчуження цього майна на підставі сфальсифікованого (підробленого) рішення, яке судом не ухвалювалося, а також про те, що заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2012 року, на яке посилалися суди, не вирішувалося питання та не задовольнялися позовні вимоги щодо зобов`язання нотаріуса зняти заборону на відчуження іпотечного майна та вилучення запису про іпотеку, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами справи.
 
Крім того, згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
З огляду на викладене, оскільки питання про достатність доказів відноситься до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і апеляційним судом не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, то аргументи касаційної скарги про те, що суди не сприяли повному, об`єктивному і неупередженому розгляду справи не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень і стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Оцінюючи правомірність оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності рішення державного реєстратора про відмову у поновленні державної реєстрації запису про обтяження нерухомого майна іпотекою, який було виключено на підставі рішення суду, яке скасовано, позивач не довів, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, є порушеними.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов