Ухвала
Іменем України
 
01 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 646/1660/20
провадження № 61-14281ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                Зайцева А. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна,
 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до                     ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна, який в подальшому уточнила та просила: розірвати шлюб, укладений 09 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «AUDI» A6 2995, 2017 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , мотоцикл «HARLEY - DAVIDSON» FXCWC 1584, 2008 року випуску, синього кольору, № двигуна НОМЕР_4 , № шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , та автомобіль «HYNDAI SONATA» 2359, 2014 року випуску, синього кольору, № двигуна НОМЕР_7 , № кузову НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 ; залишити зазначені транспортні засоби у власності ОСОБА_1 , призначивши їй грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобілі у загальному розмірі 848 874,87 грн, але не менше 1/2 частини дійсної ринкової вартості цих транспортних засобів.
У березні 2020 року  ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що відповідач виставив спірний автомобіль «AUDI» A6 2995 на продаж на сайті, а також повідомив їй, що має намір продати й мотоцикл «HARLEY - DAVIDSON» FXCWC 1584. Крім того, ОСОБА_1 просив її підписати довіреність для продажу автомобіля «HYNDAI SONATA» 2359, що зареєстрований на її ім`я, повідомивши, що автомобіль вже фактично проданий, хоча вона своєї згоди на продаж не надавала.
Вказувала, що відповідач намагається продати спірні автомобілі, а також при експлуатації вони можуть бути пошкоджені або знищені, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та захист її прав.
Посилаючись на викладене, позивач просила суд накласти арешт із забороною відчуження, експлуатації та керування на автомобілі AUDI A6 2995, 2017 року випуску, білого кольору, № двигуна  НОМЕР_1 , № кузову      НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , мотоцикл HARLEY-DAVIDSON FXCWC 1584, 2008 року випуску, синього кольору, № двигуна JK НОМЕР_10 , № шасі   НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , які зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , та автомобіль HYUNDAI SONATA 2359, 2014 року випуску, синього кольору, № двигуна  НОМЕР_7 , № кузову 5NPE24AF3FH015632, реєстраційний номер НОМЕР_9 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Крім цього, просила передати вказані транспортні засоби на зберігання іншим особам, зокрема, ОСОБА_3 .
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року заяву задоволено частково.
Накладено арешт із забороною відчуження на автомобілі AUDI A6 2995, 2017 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_1 , № кузову      НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , мотоцикл HARLEY-DAVIDSON FXCWC 1584, 2008 року випуску, синього кольору, № двигуна                    JK НОМЕР_10 , № шасі      НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , які зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , та автомобіль HYUNDAI SONATA 2359, 2014 року випуску, синього кольору, № двигуна   НОМЕР_7 , № кузову 5NPE24AF3FH015632, реєстраційний номер НОМЕР_9 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони відчуження транспортних засобів може зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому суд вказав, що заборона експлуатації та керування транспортними засобами не може вплинути на виконання рішення суду. Також зазначив, що Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року пункт 7 частини першої статті 150 ЦПК України, який передбачав можливість передачі речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, виключено, тому у задоволенні заяви в цій частині слід відмовити.  
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року змінено шляхом скасування її в частині накладення арешту та викладено абзац другий її резолютивної частини в наступній редакції:
«Заборонити відчуження автомобіля «AUDI» A6 2995, 2017 року випуску, білого кольору, № двигуна НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 , реєстраційний номер № НОМЕР_3 , мотоциклу «HARLEY - DAVIDSON» FXCWC 1584, 2008 року випуску, синього кольору, № двигуна НОМЕР_4 , № шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер № НОМЕР_6 , зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , та автомобіля «HYNDAI SONATA» 2359, 2014 року випуску, синього кольору, № двигуна НОМЕР_7 , № кузову НОМЕР_8 , реєстраційний номер № НОМЕР_9 , який зареєстрований на ім`я                         ОСОБА_2 ».
В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що накладення арешту на зазначене майно є надмірним тягарем, який обмежує права власників транспортних засобів не тільки розпоряджатися ними, а й володіти та користуватися, тобто використовувати транспортні засоби для пересування відповідно до їх призначення. Натомість, доцільним та достатнім буде вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірних транспортних засобів. Такий захід колегія суддів вважала співмірним із заявленими позивачем вимогами.
25 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Червонозаводського районного суду                           м. Харкова від 19 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді заяви судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми права.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
З касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.
Предметом спору у даній справі є придбане сторонами у шлюбі рухоме майно: автомобіль «AUDI» A6 2995, 2017 року випуску, мотоцикл «HARLEY - DAVIDSON» FXCWC 1584, 2008 року випуску, та автомобіль «HYNDAI SONATA» 2359, 2014 року випуску, яке позивач просила залишити у власності                ОСОБА_1 зі стягненням з нього на її користь грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності.
Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, позивач зазначала, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких, зокрема, є накладення арешту на майно та заборона вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
 
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в її задоволенні в частині передачі транспортних засобів, які є предметом спору, на зберігання іншій особі, оскільки пункт 7 частини першої статті 150, який передбачав такий вид забезпечення позову, виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року.
Вірним є також висновок суду першої інстанції про те, що заборона експлуатації та керування спірними транспортними засобами не може вплинути на виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Апеляційний суд змінюючи та скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині накладення арешту обґрунтовано виходив з того, що накладення арешту на спірні транспортні засоби є надмірним тягарем, який обмежує права власників транспортних засобів, а такий захід забезпечення позову як заборона відчуження спірних транспортних засобів відповідатиме характеру заявлених позовних вимог та буде співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права, а зводяться до незгоди заявника із застосованими заходами забезпечення позову та власного тлумачення норм цивільно-процесуального законодавства.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Керуючись частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                              Є. В. Коротенко
                                                                                                         
                                                                                                            С. Ю. Бурлаков      
                                                                                                  
                                                                                                            А. Ю. Зайцев