ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 липня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/3474/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.П., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, проспект Шевченка,29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
Від Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ” - Тельпіс Ф.А., довіреність  № б/н,  від 01.01.20;  
від Приватного підприємства „АДЛЄР” -  Грищенко О.М., довіреність  № б/н,  від 07.07.20;  

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ”
на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020
по справі №916/3474/19
за позовом Приватного підприємства „АДЛЄР”
до Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ”
про стягнення 1 070 229,81 грн.,
(суддя першої інстанції: Д`яченко Т.Г., дата та місце ухвалення рішення: 11.03.2020, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)
                                        
У листопаді 2019 року Приватне підприємство „АДЛЄР” (далі – ПП «АДЛЄР») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ” (далі – ТОВ «АГРО ТІМ») про стягнення 1070229,81 грн.
Позовні вимоги позивача у справі - ПП „АДЛЄР” обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24 травня 2019 та направлено на стягнення загальної заборгованості у розмірі 1070229,81 грн.
          Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по даній справі позовну заяву ПП „АДЛЄР” задоволено частково, стягнуто з ТОВ „АГРО ТІМ” на користь ТОВ „АГРО ТІМ” заборгованість у розмірі 595568 грн. 48 коп., пеню у розмірі 97050 грн. 95 коп., 30 % річних у розмірі 87443 грн. 16 коп., штраф у розмірі 274954 грн. 12 коп., інфляційні втрати у розмірі 10437 грн. 96 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 15981 грн. 82 коп., в іншій частині позову відмовлено. 
          З огляду на наявні матеріали справи, перевіривши розрахунок пені, штрафу 30% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції зазначив, що підлягають задоволенню позовні вимоги ПП «АДЛЄР» про стягнення з відповідача 595568,48 грн. основного боргу за отриманий товар, пені у розмірі 97050 грн. 95 коп., 30 % річних у розмірі 87443 грн. 16 коп., штрафу у розмірі 274954 грн. 12 коп., інфляційних втрат у розмірі 10437 грн. 96 коп.
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «АГРО ТІМ» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по даній справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 595568,48 грн., пені у розмірі 94307,32 грн., 30% річних у розмірі 84763,29 грн., штрафу 271114,12 грн. та інфляційних витрат у сумі 10437,96 грн. скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
          Апелянт вважає рішення суду першої інстанції законним в частині стягнення пені у сумі 2743,63 грн., 30% річних у розмірі 2679,87 грн., штрафу у сумі 3840 грн.
          Заявник апеляційної скарги зазначає, що неправильність рішення полягає у невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
          В обґрунтування апеляційної скарги відповідач також вказує, що відповідно до Додатку №5 від 18.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 визначену друкованим способом дату сплати за товар в строк до 18.08.2019 закреслено та рукописним способом зазначено іншу дату, а саме 13.08.2020.
          Крім того, відповідно до Додатку 3: від 23.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 визначену друкованим способом дату сплати за товар в строк до 21.08.2019 закреслено та рукописним способом зазначено іншу дату, а саме 21.08.2020.
          Апелянт зазначає, що зазначені додатки здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами цього Договору. Отже, висновок суду про те, що договір є неукладеним, так як сторони не узгодили строк оплати за товар, не відповідає обставинам справи. 
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 відкрито апеляційне провадження по справі №916/3474/19 за апеляційною скаргою ТОВ „АГРО ТІМ” на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020.
21.04.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ПП „АДЛЄР” надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ” на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по справі №916/3474/19.
Позивач зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області є правомірним та обґрунтованим, ухваленим з урахуванням відповідних правових позицій Верховного Суду.
ПП «АДЛЄР» вважає, що на спростування доводів позивача та на підтвердження власної позиції, ТОВ «АГРО ТІМ» не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував доводи апеляційної скарги та ставив під сумнів законність прийнятого судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Позивач зазначає, що сторони у відповідності до додатків №5 та №6 до договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 не досягли згоди щодо визначення істотної умови договору в частині строку оплати отриманого товару на підставі даних додатків та безпосередньо договору поставки, та в цій частині (визначення строку оплати вартості отриманого товару) є неукладеними.
ПП «АДЛЄР» зазначає, що доводи апелянта є надуманими, безпідставними та необґрунтованими, адже спростовуються матеріалами справи, діючими нормами законодавства та усталеною судовою практикою.
Крім того, 21.04.2020 разом з відзивом на апеляційну скаргу від Приватного підприємства „АДЛЄР” надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в Північному апеляційному господарському суді (04116, м. Київ, вул. Шолуденка,1), або Господарському суді міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 44-Б), або Господарському суді Київської області (01032, м. Київ, вул. С.Петлюри,16), або Шостому апеляційному адміністративному суді (01010, м. Київ, вул. Московська,8, корп. 30).          
23.04.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ „АГРО ТІМ” надійшло клопотання про розгляд справи за участю представників.
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 ризначити розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ” на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по справі №916/3474/19 в режимі відеоконференції на: 06.07.2020 року об 11-00 год.
          В судовому засіданні, яке відкладалось, представники сторін підтримали доводи та вимоги, викладені ними письмово.
          Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2019 року між ПП „АДЛЄР” (постачальник) та ТОВ „АГРО ТІМ” (покупець) було укладено Договір поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР, за умовами якого цей Договір визначає умовами поставки товару (засобів захисту рослин, та/або мікродобрив, та/або міндобрив) на умовах відстрочення платежу. Предметом Договору є товар, який належить постачальнику на момент укладання Договору або буде набутий постачальником у майбутньому.
Відповідно до п. 2.1. Договору асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках до даного Договору, які є його невід`ємною частиною та/або накладних документах на відпуск товару.
Згідно до п. 2.2. Договору, всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного Договору є невід`ємною частиною.
Загальна сума даного Договору визначається сукупністю додатків та/або накладних документів на відпуск товару (видаткових накладних), які підписані у період дії даного Договору. (п. 2.3. Договору).
Відповідно до п. 3.1., п. 3.2. Договору товар може передаватись покупцю партіями. Товар вважається переданим покупцю з моменту підписання видаткових накладних.
Згідно з п. 4.1. Договору, приймання товару по кількості я якості проводиться покупцем в момент його передачі від постачальника. 
Відповідно до п. 5.1. Договору, покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною в додатках та/або накладних документах на відпуск товару (видаткових накладних), що є невід`ємною частиною цього Договору із врахуванням положень п. 2.4. та розділу 5 даного Договору. 
Умовами п. 8.1. Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. 
Відповідно до п. 8.2. Договору, за прострочення виконання зобов`язань покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період прострочення), від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки.
Положеннями п. 8.3. Договору узгоджено, що сторони, що відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить п`ять років з моменту підписання даного Договору. Крім цього, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним Договором, здійснюється протягом п`яти років з моменту підписання даного Договору. 
Згідно з п. 8.4. Договору, покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 20% від вартості товару. 
Відповідно до п. 8.6. Договору, сторони, згідно п. 2 ст. 625 ЦК України дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати товару за користування коштами постачальника сплачує на користь останнього 30% річних. 
Положеннями 10.1. Договору узгоджено, що всі зміни та доповнення до Договору дійсні тільки в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами цього Договору. Всі додатки до цього Договору є невід`ємною частиною. (п. 10.2. Договору).
Також, відповідно до п. 11.1. Договору, він діє з моменту його підписання і скріплення круглими печатками із найменуванням сторін та кодом ЄДРПОУ обома сторонами до повного виконання сторонами обов`язків по Договору. 
24 травня 2019 року між сторонами по справі укладено Додаток №1 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, відповідно до якого визначено найменування товару – талендо, у кількості 50 літрів на суму 103150,80 грн. та узгоджено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцю вартість товару, згідно з додатку у розмірі 100% вартості товару в строк до 14.06.2019. 
24 травня 2019 року було укладено Додаток №2 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, відповідно до якого визначено найменування товару – танос 50 в.г., 4х2 кг., у кількості 70 кг на суму 88858,56 грн. та узгоджено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцю вартість товару, згідно з додатком у розмірі 100% вартості товару в строк до 14.06.2019.
10 червня 2019 року було укладено Додаток №3 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, відповідно до якого визначено найменування товару – танос 50 в.г., 4х2 кг., у кількості 250 кг на суму 319155,00 грн. та узгоджено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцю вартість товару, згідно з додатком у розмірі 100% вартості товару в строк до 10.07.2019. 
04 липня 2019 року було укладено Додаток №4 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019р., відповідно до якого визначено найменування товару – принцип, 5 л, у кількості 720 літрів на суму 315463,68 грн. та узгоджено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцю вартість товару, згідно з додатком у розмірі 100% вартості товару в строк до 30.07.2019. 
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, та на виконання Додатків №1 від 24.05.2019, №2 від 24.05.2019, №3 від 10.06.2019 та №4 від 04.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, позивачем на користь відповідача було здійснено поставку товару на загальну суму 1972196,52 грн., що підтверджується видатковою накладною №2094 від 24 травня 2019 року на суму 88858,56 грн., видатковою накладною №2130 від 03 червня 2019 року на суму 103150,80 грн., видатковою накладною №2442 від 10 червня 2019 року на суму 319155,00 грн., видатковою накладною №2935 від 08 липня 2019 року на суму 315463,68 грн., видатковою накладною №3074 від 22 липня 2019 року на суму 963099,36 грн., видатковою накладною №3104 від 24 липня 2019 року на суму 182469,12 грн.
ТОВ „АГРО ТІМ” було здійснено перерахування на користь ПП „АДЛЄР” грошових коштів на суму 1376628,04 грн. відповідно до платіжних документів наступним чином: відповідно до платіжного доручення №881 від 24 червня 2019 було сплачено 50776,32 грн., відповідно до платіжного доручення №904 від 02 липня 2019 року - 38082,24 грн., відповідно до платіжного доручення №905 від 02 липня 2019 року - 103150,80 грн., відповідно до платіжного доручення №948 від 10 липня 2019 року - 240000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №949 від 10 липня 2019 року - 79155,00 грн., відповідно до платіжного доручення №1000 від 31 липня 2019 року - 315463,68 грн., відповідно до платіжного доручення №1111 від 13 вересня 2019 року - 100000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №1126 від 17 вересня 2019 року - 50000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №1132 від 19 вересня 2019 року - 100000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №1181 від 03 жовтня 2019 року - 100000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №1217 від 11 жовтня 2019 року - 100000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №1236 від 21 жовтня 2019 року - 100000,00 грн. (а.с.49-60)
Позивач зазначив, що з урахуванням поставки товару на користь відповідача та всіх здійснених ним проплат, станом на 15 листопада 2019 року утворилась заборгованість ТОВ „АГРО ТІМ” перед позивачем за поставлений товар згідно Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 в сумі 595568,48 грн., що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
При цьому за правилами ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між ПП „АДЛЄР”, як постачальником та ТОВ „АГРО ТІМ”, як покупцем, виникли на підставі укладеного між ними 24.05.2019 року Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В свою чергу, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу; у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами; якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.
В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24 травня 2019 року було укладено наступні додатки: 
- 24 травня 2019 року укладено Додаток №1 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, яким узгоджено, зокрема, строк оплати товару до 14.06.2019.;
- 24 травня 2019 року укладено Додаток №2 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, яким узгоджено, зокрема, строк оплати товару до 14.06.2019.; 
- 10 червня 2019 року укладено Додаток №3 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, яким узгоджено, зокрема, строк оплати товару в строк до 10.07.2019;
04 липня 2019 року укладено Додаток №4 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, яким узгоджено, зокрема, строк оплати товару до 30.07.2019 
Крім того, відповідачем надано Додатки №5 від 18.07.2019 та №6 від 23.07.2019 до Договору №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 на поставку товару, відповідно до яких, за посиланням відповідача, строк оплати товару тільки настане 13.08.2020 та 21.08.2020.
Відповідно до п. 10.1. Договору, сторонами було узгоджено, що всі зміни та доповнення до Договору дійсні тільки в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами цього Договору. 
З Додатку №5 від 18.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, вбачається, що друкованим засобом визначено дату оплати товару в строк до 18.08.2019, проте, рукописним способом перекреслено друковану дату та визначено іншу дату щодо строку оплати товару, а саме - 13.08.2020 
Також, з Додатку №6 від 23.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 вбачається, що друкованим засобом визначено дату оплати товару в строк до 21.08.2019, проте рукописним способом перекреслено друковану дату та визначено іншу дату щодо строку оплати товару, а саме - 21.08.2020.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. 
Згідно з ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. (ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. 
Згідно з ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. 
За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу України, сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. 
Приписами ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. 
Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що      договір      є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
          З огляду на зазначене, враховуючи зміст та положення Додатків №5 від 18.07.2019 та №6 від 23.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що  вказані додатки  до Договору є неукладеними, оскільки між сторонами не було досягнуто умов саме щодо строку оплати вартості товару.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що зміна істотних умов, а саме – строку оплати товару за договором поставки, у спосіб, про який зазначає відповідач (перекреслення друкованих дат та зазначення рукпосним способом нових) не передбачена чинним законодавством України та суперечить п.10.1 укладеного між сторонами договору поставки.
          Крім того, матеріали справи не містять, а відповідачем на підтвердження своїх доводів та тверджень не надано будь-яких доказів, які б засвідчували, що між сторонами відбувалось листування з даного спірного питання, не надались відповідачем і відповідні протоколи розбіжностей, також останнім не було надано до суду інших доказів скерування пропозицій щодо узгодження строку сплати товару або належних та допустимих доказів, які б надали суду правові підстави дійти до висновку, який саме строк оплати відповідного товару узгоджено між сторонами. 
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України      кожна сторона      повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. (ч. 1 ст. 76 ГПК України)
Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України       визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на зазначене, доводи апелянта, які грунтуються на неправомірному та необгрунтованому визнанні судом першої інстанції Додатків №5 від 18.07.2019, №6 від 23.07.2019 неукладеними, у зв`язку з відсутністю згоди в частині строку оплати товару, судовою колегією не приймаються до уваги.
Враховуючи поставку товару позивачем за видатковими накладними, приписи чинного законодавства України, з огляду на наявні матеріали справи, судом першої інстанції правомірно застосовано ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України та зазначено, що за видатковою накладною №3074 від 22 липня 2019 року на суму 963099,36 грн. строк оплати вартості товару настав 23.07.2019, а за видатковою накладною №3104 від 24 липня 2019 року на суму 182469,12 грн. строк оплати вартості товару настав 25.07.2019.
З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи наявні в матеріалах справи докази на підтвердження факту поставки товару, а також часткової оплати поставки товару, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в частині неналежного виконання ТОВ „АГРО ТІМ” прийнятих на себе зобов`язань за умовами  Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019, з урахуванням Додатків №1 від 24.05.2019, №2 від 24.05.2019, №3 від 10.06.2019 та №4 від 04.07.2019 до Договору поставки товару №538/АДЛ/ЗЗР від 24.05.2019 щодо оплати вартості отриманого товару з боку відповідача.
За таких обставин, місцевим господарським судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги ПП «АДЛЄР» про стягнення з відповідача 595568,48 грн. основного боргу за отриманий товар.
Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача пені, штрафу, 30% річних та інфляційних втрат, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ч.1 ст.548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
В ст. 549 Цивільного кодексу України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п. 8.2. Договору поставки, укладеного між сторонами по справі, за прострочення виконання зобов`язань покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період прострочення), від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки.
Згідно з п. 8.4. Договору, покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 20% від вартості товару. 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За умовами п. 8.6. укладеного Договору, сторони дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати товару за користування коштами постачальника сплачує на користь останнього 30% річних. 
З огляду на зазначене, перевіривши розрахунок в частині стянення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення оплати за Договором поставки, укладеним між сторонами по справі, судова колегія вважає розрахунок суду правильним, а висновок про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 97050 грн. 95 коп., 30 % річних у розмірі 87443 грн. 16 коп., штрафу у розмірі 274954 грн. 12 коп., інфляційних втрат у розмірі 10437 грн. 96 коп. обґрунтованим та правомірним.
Стосовно залишення без розгляду судом першої інстанції заявленого відповідачем в судовому засіданні 11.03.2020 клопотання про зменшення пені, судова колегія зазначає наступне.
У цілях забезпечення принципу рівності сторін (ст.7 Господарського процесуального кодексу України) відносно вирішення судом питання про зменшення суми стягуваної пені, з урахуванням змагальності (ст.13 Господарського процесуального кодексу України) та диспозитивності (ст.14 Господарського процесуального кодексу України) судового процесу, порядок надання відповідних аргументів та доказів у їх підтвердження врегульовано процесуальним законодавством. 
Так, у відповідності до ч.ч.3, 4 ст.80 Господарського процесуального кодексу України      Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно з ч.8 ст.165 Господарського процесуального кодексу України відзив      подається      в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Між тим, наявний в матеріалах справи відзив відповідача не містить жодних аргументів відносно необхідності зменшення пені, як і доказів наявності для цього передбачених законом підстав.
Апеляційний суд зазначає, що в межах підготовчого провадження, відповідачем не було сформульовано заперечення проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені з мотивів необхідність її зменшення – відповідне клопотання в порядку п.10 ч.2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України до моменту закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду у відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України – відповідачем подано не було.
Стаття 194 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує суд вирішувати спір на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, проте ст.119 цього Кодексу передбачає можливість поновлення процесуального строку на здійснення відповідних процесуальних дій (крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення) за відповідним клопотанням сторони, що кореспондується в розглядуваному випадку з п.4 ч.2 ст.202 Кодексу.
Разом з тим, відповідач з клопотанням про зменшення суми пені звернувся до суду лише після завершення підготовчого засідання та початку розгляду спору по суті – 11.03.2020. При цьому, відповідачем вказане клопотання було заявлено усно, що вбачається з протоколу судового засідання та не заперечується представником ТОВ «АГРО ТІМ». 
Таким чином, вирішення питання відносно можливості зменшення пені       по суті – тобто і оцінка наданих відповідачем з цього приводу доказів – призвело б до порушення процесуальних прав позивача відносно вмотивованого заперечення проти таких аргументів і доказів та принципів господарського судочинства.
З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського в частині залишення без розгляду клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.
Таким чином, судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено усі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку. Інші аргументи сторін, які не впливають на суть прийнятого рішення, не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім того, 17.07.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про зменшенні штрафних санкцій, в якому ТОВ «АГРО ТІМ» просить зменшити штрафні санкції на 80% та оплату за користування коштами в розмірі 30% річних.
          Відповідно до   ст. 233 Господарського кодексу України      суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч. 3      ст. 551 Цивільного кодексу України   розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, ані у зазначеній нормі, ані в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.                    Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Таким чином, відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.233 Господарського кодексу України боржник дійсно має право ініціювати можливість зменшення судом стягуваної неустойки. При цьому, вказані норми безпосередньо    не обмежують повноваження суду першої інстанції в здійсненні такого зменшення самостійно (без відповідних клопотань Відповідача), тоді як застосування такого повноваження – є правом, а не обов`язком суду. Водночас, реалізація такого права за змістом наведених норм вимагає встановлення/доказування наявності відповідних підстав (розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу), що виступає       обмеженням дискреційних повноваження суду зі зменшення неустойки, у разі його застосування.
Також судова колегія зазначає, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності поважності причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення.
З огляду на вищевикладене, враховуючи приписи ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ” на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по справі №916/3474/19 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по справі №916/3474/19 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.   129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „АГРО ТІМ” на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по справі №916/3474/19  залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 по справі №916/3474/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст.    288,   289 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 30.07.2020 року.

Головуючий суддя:                                                                  Н.М. Принцевська
                                                          
Судді:                                                                                               Г.І. Діброва
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                      
                                                                                         А.І. Ярош