ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2020 року           справа №200/4444/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року (повний текст складено в м. Слов`янську Донецької області) у справі № 200/4444/20-а (суддя в 1 інстанції - Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Донецькій області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -   

                                              В С Т А Н О В И В:  

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Донецькій області (далі - УВДФСС, відповідач) в якому просив визнати дії відповідача протиправними, зобов`язати виплатити щомісячні страхові виплати за період з 01.05.2017 року по 29.02.2020 року. (арк.справи 1-3)
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 200/4444/20-а позовні вимоги задоволено частково, внаслідок чого: 
визнано дії відповідача протиправними та зобов`язано відновити нарахування та виплатити щомісячні грошові суми в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсують відповідну частину втраченого заробітку ОСОБА_1 з 01.05.2017 року по 29.02.2020 року . В іншій частині позовних вимог відмовлено. (арк.справи 44-49)
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.  (арк.справи 54-56)
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги та встановила наступне.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є громадянином України та знаходиться на обліку внутрішньо переміщених осіб за адресою проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка №0000388313 від 06.02.2018 року.
З 19 вересня 2007 року позивач перебував на постійному обліку, як отримувач щомісячних страхових виплат у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калінінському районі м. Горлівки в Донецькій області.
Як внутрішньо переміщена особа позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з жовтня 2014 року по квітень 2017 року у Лиманському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.
В квітні 2015 року відділенням було виплачено заборгованість за період з червня по вересень 2014 року.
24 квітня 2017 року позивач звернувся до Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з заявою про припинення страхових виплат у зв`язку зі зміною місця проживання.
Постановою Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 10.05.2017 року  № 0537/1125/1125/31 позивача знято з обліку з 30.04.2017 року та припинено страхові виплати з 01.05.2017 року.
В період з травня 2017 року по лютий 2020 року позивач, як внутрішньо переміщена особа, до відділень виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не звертався.
10.03.2020 року позивач звернувся із заявою про продовження щомісячної страхової виплати до відповідача, де його було поставлено на облік, як внутрішньо переміщену особу та продовжено щомісячну страхову виплату.
24.03.2020 року позивач отримав відповідь № «К»-21/26.01-14, в якій зазначено, що заборгованість по раніше призначеним, але не виплаченим страховим виплатам за період з 01.05.2017 року по 29.02.2020 року, буде виплачена на умовах окремого порядку відповідно до п. 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року  № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області є юридичною особою, зареєстровано в реєстрі з 10.05.2017, номер запису:  1 277 102 0000 006426, код ЄДРПОУ: 41325231, місцезнаходження: 84122, Донецька обл., місто Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 5, та має в своєму складі відокремлені структурні підрозділи без статусу юридичної особи, зокрема, Лиманське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, код ЄДРПОУ ВП: 41424617, місцезнаходження ВП: 84401, Донецька обл., місто Лиман, вул. Незалежності, будинок 68.
Відповідно до ст. 43 КАС України, здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).
Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.
Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного Кодексу України,  юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Згідно до ч.ч. 1-3 Цивільного Кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.
Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.
Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Аналізуючи викладене, Лиманське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області є відокремленим структурними підрозділом відповідача, на який покладено виконання функцій позивача на відповідній адміністративно-територіальній одиниці, в контексті положень ст. 43 КАС України, відокремлений підрозділ не може виступати самостійним учасником адміністративного процесу та бути стороною в адміністративній справі.
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, колегія суддів дійшла наступного.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені  Законом України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  (далі - Закон  № 1105-XIV).
Пунктом третім розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до положень  ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Відповідач зазначає, що суми страхових виплат ним не виплачено позивачу на підставі Постанови № 365, згідно якої, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Проте, підзаконні нормативно-правові акти не є законами, а тому, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачено, що здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам відбувається за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з п. 9.3 Наказу Міністерства праці та соціальної політики від 19.09.2006  № 345 «Про затвердження Інструкції щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги» за неможливості протягом місяця одержати Довідку-атестат з управлінь, що залишаються в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, з метою захисту права громадян України на одержання призначеної згідно з чинним законодавством державної допомоги, неотриманні суми допомоги одержувачам виплачуються за минулий період на підставі інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України.
За таких обставин, відповідачем не доведено правомірності не виплати соціальних виплат позивачу, належних, допустимих та достатніх доказів з цього приводу також не надано.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Отже, відповідач, не виплативши соціальні виплати за відсутності передбачених законами України підстав порушило право позивача на їх отримання, при цьому, зазначене право є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, відповідач не заперечує право позивача на отримання соціальних виплат, проте наполягає про їх невиплаті з огляду на приписи Постанови № 365.
Таке посилання є необґрунтованим, оскільки згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: основи соціального захисту.
Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до  закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Жодних змін у Закон № 1105-XIV з приводу особливостей виплати заборгованості з соціальних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Відповідно до  статті 7 КАС України  суд вирішує справи відповідно до  Конституції  та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені  Конституцією  та законами України. У разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми  закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону  № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог позивача через те, що соціальні виплати не отримані з вини позивача, оскільки позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про поновлення щомісячних страхових виплат 10.03.2020 року в межах трирічного строку встановленого ч. 4 ст. 47 Закону № 1105-XIV.
Отже, що в контексті заявлених позовних вимог виплата або невиплата щомісячних страхових виплат не може бути поставлена в залежність від наявності або відсутності вини позивача в припиненні та подальшій невиплаті страхових виплат.
З матеріалів адміністративної справи встановлено, що про відмову відповідача виплатити заборгованість зі страхових виплат за спірний період позивач дізнався з листа відповідача від 24.03.2020 року № «К»-21/26.01-14, яким повідомлено, що заборгованість по раніше призначеним, але не виплаченим страховим виплатам за період з 01.05.2017 року по 29.02.2020 року, буде виплачена на умовах окремого порядку відповідно до п. 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено протиправність не виплати позивачу соціальних виплат за період з 01.05.2017 року по 29.02.2020 року, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову в цій частині.
Однак, колегія суддів зазначає, що відповідач правомірно припинив виплату коштів позивачу з його власної ініціативи, протиправною суд вважає саме невиплату щомісячних страхових виплат за минулий термін, на отримання яких позивач мав право з 01.05.2017 року по 29.02.2020 року, але не отримав внаслідок власних дій, а саме подання до структурного підрозділу відповідача заяви від 24.04.2017 року про припинення страхових виплат.
В іншій частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року  у справі № 200/4444/20-а  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року  у справі № 200/4444/20-а  - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 18 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п.3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                               А.В. Гайдар

Судді                                                                                                      Т.Г. Арабей

                                                                                                                  Т.Г. Гаврищук