Справа № 149/2528/18
Провадження № 22-ц/801/24/2020
Категорія: 19
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року	Справа № 149/2528/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд складі колегії суддів судової палати
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинський В.П.,
суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,
за участі секретаря судового засідання Безрученко Н.Р., Гаврилюка В.І. та його представника- адвоката Поворознюка Б.М., представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Касинюка Ю.І., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Касинюка Юрія Івановича на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користувнні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Хмільницької міської ради про скасування рішення Хмільницької міської ради з питань землеустрою та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області, про визнання незаконним та скасування рішень виконкому Хмільницької міської ради, 

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року  ОСОБА_4 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом розібрання паркана із металевої сітки рабиці та демонтажу дощатої вбиральні. Позов мотивовано тим, що позивач являється власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . Первинному забудовнику присадибної земельної ділянки ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської Ради депутатів трудящих від 05.06.1969 року надано право індивідуального будівництва житлового будинку на земельній ділянці площею 500 м.кв. Рішенням 47 сесії 7 скликання Хмільницької міської ради від 21.02.2018 року позивачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку орієнтовною площею 500 м.кв. по АДРЕСА_1 . Рішенням 49 сесії 7 скликання Хмільницької міської ради від 08.06.2018 року було затверджено технічну документацію та передано позивачу безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 500 м.кв, що розташована по АДРЕСА_1 . Однак, відповідач, будучи користувачем сусідньої земельної ділянки, незаконно огородив металевою сіткою частину земельної ділянки належної позивачу, що створює перешкоди для її використання останнім та в добровільному порядку усунути порушення не бажає, що стало підставою для звернення до суду.
22.11.2018 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Хмільницької міської ради про скасування рішення Хмільницької міської ради з питань землеустрою, яка мотивована тим, що рішення міської ради. яким затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у приватну власність земельну ділянку площею 500 м.кв. є незаконним, оскільки межі приватизованої земельної ділянки не погоджувались із суміжними землевласниками. Крім того, відповідач-позивач є власником 82/100 ідеальних частин житлового будинку, що розташований по вулиці АДРЕСА_2 , який належав його матері ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.1984 року. Рішенням виконавчого комітету від 29.11.2001 року №327 ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 389 м.кв, яка межує з земельною ділянкою позивача. Проте, земельна ділянка позивача накладається на земельну ділянку відповідача, а тому рішення Хмільницької міської ради №1532 від 08.06.2018 року, яким передано у приватну власність позивачу земельну ділянку площею 500 м.кв підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 23.11.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.
Крім того, в провадженні Хмільницького міськрайонного суду перебувала цивільна справа №149/34/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області, про визнання незаконним та скасування рішень виконкому Хмільницької міської ради, яка ухвалою суду від 30.01.2019 року передана для вирішення питання про її об`єднання з цивільною справою №149/2528/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Хмільницької міської ради про скасування рішення Хмільницької міської ради з питань землеустрою.
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.02.2019 року об`єднано цивільну справу №149/34/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області, про визнання незаконним та скасування рішень виконкому Хмільницької міської ради з цивільною справою №149/2528/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Хмільницької міської ради про скасування рішення Хмільницької міської ради з питань землеустрою в одне провадження, та присвоєно єдиний номер №149/2528/18.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_3 розібрати паркан із металевої сітки "рабиці" та демонтувати дощату вбиральню, які знаходяться на належній ОСОБА_4 на праві приватної власності земельній ділянці площею 500 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0510900000:00:003:1479.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Хмільницької міської ради, ОСОБА_4 , про скасування рішень Хмільницької міської ради з питань землеустрою - відмовлено.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Хмільницької міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Хмільницької міської ради - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_3 – адвокат Касинюк Ю.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просив оскаржуване рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2020 року у зв`язку із смертю відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до участі у справі залучено його правонаступників – спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (які апеляційну скаргу підтримали).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про придбання будинку з прилюдних торгів, ОСОБА_4 набув права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , колишнім власником якого була ОСОБА_5 (а.с. 7-13,110-116).
Згідно архівного витягу з протоколу №12 Хмільницької міської ради депутатів трудящих від 05.06.1996 року ОСОБА_5 на земельній ділянці площею 500 кв.м, що по АДРЕСА_1 , дозволено будівництво індивідуального житлового будинку (а.с.14-18).
12.02.2018 року рішенням 47 сесії 7 скликання Хмільницької міської ради №1356 від 21.02.2018 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 500 м.кв. для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.19,73,106-108).
Рішенням 49 сесії 7 скликання Хмільницької міської ради від 08.06.2018 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 500 м.кв, що по АДРЕСА_1 (а.с.20-24,74,117-133).
20.08.2018 року позивач-відповідач на адресу ОСОБА_3 направив претензію про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки (а.с.25-27).
З відповіді приватного підприємця ОСОБА_7 вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташований металевий паркан та дощата вбиральня (а.с.28,29)
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.02.2009 року ОСОБА_3 являється спадкоємцем майна ОСОБА_6 , до складу якого входить 82/100 частки житлового будинку у АДРЕСА_3 (а.с.75-81).
Згідно архівного витягу, рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 04.02.1998 року ОСОБА_6 передано в приватну власність земельну ділянку площею 390 м.кв. (а.с.82,83, 34-36).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 29.11.2001 року ОСОБА_6 передано безкоштовно у власність земельну ділянку площею 389 кв.м., що по вулиці АДРЕСА_4 ).
На заяву ОСОБА_3 щодо приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки отримано відповідь міського голови щодо помилковості звернення (а.с.84,85).
Згідно договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 1969 року ОСОБА_5 надано земельну ділянку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 ) (а.с.91).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом повністю доведено його позовні вимоги в цій частині, 
Натомість відповідачем – позивачем ОСОБА_3 на підтвердження своїх доводів, доказів, що свідчать про порушення його прав землекористувача не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
У відповідності до вимог ст. 90 Земельного кодексу Української РСР на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Згідно ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.
У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.
У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.
З матеріалів справи вбачається, що колишньому власнику житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 було відведено земельну ділянку площею 500 м.кв. та надано дозвіл здійснювати будівництво житлового будинку. 
Реалізуючи своє право на земельну ділянку останньою було укладено та нотаріально посвідчено договір безстрокового користування землею від 05.11.1969 року, та уповноваженими особами було здійснено відвід вказаної земельної ділянки. Також було виготовлено проект будівництва житлового будинку з зазначенням конфігурації земельної ділянки. 
Позивач ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про придбання будинку з прилюдних торгів від 24.05.1975 року, набув у власність житловий будинок по   
АДРЕСА_5 році ОСОБА_4 звернувся до Хмільницької міської ради про надання йому у власність земельної ділянки площею 500 м.кв по АДРЕСА_1 ). За результатами розгляду його заяви компетентним органом було прийнято рішення про передачу йому у безоплатну власність вказаної земельної ділянки.
Судом першої інстанції під час розгляду справи було витребувано інвентаризаційні справи на домоволодіння по АДРЕСА_2 , та було залучено спеціаліста комунального підприємства Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації Березюк С.Я., яка пояснила, що в наданій їй інвентаризаційній справі на будинковолодіння по АДРЕСА_1 вбачається наявність правоустановчого документу на земельну ділянку, а саме нотаріально посвідченого договору на постійне користування земельною ділянкою для будівництва, якого немає у документації ОСОБА_3 .
Зазначене свідчить, що ще за часів, коли домоволодіння по АДРЕСА_1 належало ОСОБА_5 уповноваженими особами було здійснено відвід земельної ділянки площею 500 кв.м. та було виготовлено проект будівництва житлового будинку з зазначенням конфігурації земельної ділянки.
ОСОБА_4 згідно свідоцтва про придбання будинку з прилюдних торгів від 24.05.1975 року, набув у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 та у відповідності до вимог ст. 90 Земельного кодексу Української РСР набув і право користування земельною ділянкою площею 500 кв.м., яка була у безстроковому користуванні ОСОБА_5 .
Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що паркан із металевої сітки рабиці був поставлений матір`ю ОСОБА_3 – ОСОБА_6 ще до виділення ОСОБА_4 у власність земельної ділянки. Паркан був поставлений ОСОБА_6 на земельній ділянці за відсутності у неї правоустановлюючих документів на дану земельну ділянку.
На даний час зазначений паркан перешкоджає ОСОБА_4 користуватись належною йому земельною ділянкою. Паркан розміщений саме на земельній ділянці, належній на праві власності ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою ПП ОСОБА_8 від 19.09.2018 року (а.с. 28 т. 1) та визнається сторонами у справі. У позасудовому порядку відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не бажають усувати дану перешкоду.
Доводи апелянта про те, що непогодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами є підставою для відмови у затвердженні технічної документації органом місцевого самоврядування не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Колегія суддів враховує, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Посилання на те, що в акті прийму-передачі межових знаків на зберігання ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 участі не приймали та підписи не ставили не беруться до уваги, оскільки доказів підробки підписів та підробки рішення компетентних органів з цього приводу суду не надано.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_3 не довів порушення його прав при затвердженні органом місцевого самоврядування документації із землеустрою та подальшої передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 500 м.кв.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та безпідставну відмову у задоволенні позову, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_1  та ОСОБА_2  – адвоката Касинюка Юрія Івановича залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:                         В.П. Рибчинський
Судді:                                         Л.О. Голота
                                                                       Т.О. Денишенко