УХВАЛА

30 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/7039/16
адміністративне провадження № К/9901/20273/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Шипуліної Т.М.,  Юрченко В.П., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року у справі №826/7039/16 за позовом Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів "Укрметртестстандарт" до Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ :

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху як таку, що, окрім іншого, подана з порушенням пункту 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), адже у касаційній скарзі не зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Колегія суддів визнала, що наведене відповідачем обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України) не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі, оскільки у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 26 серпня 2020 року відповідач звернувся до Верховного Суду з клопотанням про усунення недоліків касаційної скарги. Головне управління ДПС у м. Києві як на підставу для касаційного оскарження судового рішення, посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й те, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, неправильно застосував пункт 138.2 статті 138, підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункт 146.11 статті 146, пункт 198.6 статті 198, пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), порушив норми частин третіх статті 90 та 242, пунктів 1, 2 частини першої статті 244 КАС України, та не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 30 січня 2020 року у справі №814/1145/18 та від 21 січня 2020 року у справі №808/846/16.

Слід зазначити, що основним критерієм подібності правовідносин, як обов`язкової умови, за якої застосування апеляційним судом норм матеріального (процесуального) права повинно відповідати висновку Верховного Суду, є юридичний зміст/права і обов`язки учасників правовідносин.

Так, у справі, по якій подана касаційна скарга, суд апеляційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з позицією останнього, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, які підтверджують здійснення операцій із контрагентами й подальше використання придбаної продукції (робіт, послуг) у власній господарській діяльності платника, тому позивач, включивши до складу податкового кредиту суми ПДВ та зменшивши оподатковуваний дохід на суму валових витрат за результатами таких відносин, дотримався передбачених законодавством умов для формування податкової вигоди. Зазначив, що відповідачем не наведено, а судом не встановлено підстав, що дозволяли б дійти висновку про фактичне невиконання контрагентами своїх зобов`язань за угодами, укладеними із позивачем, відсутність у постачальників адміністративно-господарських можливостей для виконання господарських зобов`язань тощо.

Однак відповідач так і не зазначив, в чому саме висновки суду апеляційної інстанції у цій справі не відповідають висновкам Верховного Суду, які викладені у наведених вище його постановах, й полягають в тому, що для виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод господарська операція має бути фактично здійснена, спричиняти зміни у майновому стані платника і підтверджуватися належним чином оформленими первинними та іншими документами, які зазвичай супроводжують операції певного виду.

Слід зазначити, що обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення постановами Верховного Суду безвідносно до обставин конкретної справи частиною четвертою статті 328 КАС України не передбачено. 

Посилаючись на вказані постанови Верховного Суду, позивач не обґрунтовує подібності спірних правовідносин у цій справі тим, що були предметом розгляду у справах, у якій касаційним судом зроблено відповідні висновки. Такі висновки касаційного суду зроблені не у взаємозв`язку із обставинами, які установлені судами у цій справі, тоді як згідно вимог норми пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України невідповідність правозастосування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду може бути підставою касаційного оскарження у разі, якщо цей висновок зроблений у подібних правовідносинах.

Як у касаційній скарзі, так і в клопотанні про усунення її недоліків, відповідач фактично не погоджується із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам і дослідженим доказам, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду та підставою касаційного оскарження судових рішень.

Неприйнятним є також посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 27 червня 2017 року у справі №21-341а16 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2014 року (К/800/30768/14), від 12 лютого 2014 року (К/800/42298/13) та від 26 березня 2014 року (К/9991/26540/11), оскільки згідно пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень є застосування норми права без урахування висновку, викладеного саме у постанові Верховного Суду.

З огляду на викладене, Суд приходить до висновку, що скаржник не виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 26 серпня 2020 року та не усунув недолік касаційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Крім того, згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 167, 169, 332 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року у справі №826/7039/16 повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. 

Судді 	 С.С. Пасічник  	
          	 Т.М. Шипуліна   В.П. Юрченко