ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2020 року           справа №200/2400/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 4 травня 2020 року  у справі  № 200/2400/20-а (головуючий І інстанції Бабаш Г.П., текст рішення складено у приміщенні суду за адресою: вул. Добровольського, 1, м. Слов`янськ Донецької області)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про зобов`язання поновлення страхових виплат за відшкодування шкоди, завданої здоров`ю,-
ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецькій області (далі-відповідач), в якому просив:
-   визнати протиправною та скасувати постанову від 01.08.2015 року;
- зобов`язати нарахувати та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2015 року із урахуванням компенсації, яка провадиться відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого постановою Кабміну від 21.02.2001 року № 159 (а.с. 1-5).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 4 травня 2020 року позов задоволено (а.с. 23-27).
Скасовано постанову Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 01.08.2015 року № 0534/74247/74247/10 про припинення щомісячних страхових виплати ОСОБА_1 з 01.07.2015 року. Визнано протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо не виплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку ОСОБА_1 з 01.07.2015 року. Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2015 року із урахуванням компенсації, яка провадиться відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого постановою Кабміну від 21.02.2001 року № 159. Вирішено питання судових витрат на користь позивача.
Відповідач, з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 4 травня 2020 року та задовольнити апеляційну скаргу заявника. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних витрат внутрішньо переміщеним особам», від 10.10.2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 01.10.2014 року № 509, якою затверджений порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, від 07.11.2014 року № 595, якою затверджений тимчасовий Порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства. Вважає, що вказаними нормативно-правовими актами не передбачено здійснення нарахування та виплата страхових виплат потерпілим, які не перемістилися на територію, де органи державної влади здійснюють свої повноваження. Зазначає, що позивач у період з 01.07.2015 року по 01.05.2020 року до відділень Фонду не звертався, доказів переміщення на підконтрольну українській владі не надав.  Вважає, що оскільки позивач не скористався своїм правом та не звернувся до органу соціального страхування за продовженням страхових виплат, вказані виплати йому правомірно не нараховувались та компенсації не підлягають (а.с. 30-35).
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.  
Відповідно до приписів  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглядається в порядку письмового провадження.
Суд, заслухав суддю – доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Відповідно до довідки МСЕК ОСОБА_1 ступінь втрати професійної працездатності складає 15% . Перебував на обліку у відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калінінському районі м. Горлівки Донецкої області. (а.с. 8-9).
Відповідно до довідки № 1425032211 від 30.01.2015 року позивач є внутрішньо переміщеною особою.
Як внутрішньо переміщена особа, перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з 01.01.2015 року по 30.06.2015 року у Костянтинівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. 
Постановою Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 01.08.2015 року №0534/74247/74247/10 ОСОБА_1 припинено щомісячні страхові виплати з 01.07.2015 року у зв`язку із зняттям з обліку справи потерпілого із закінченням терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем з липня 2015 року не нараховуються та не виплачуються позивачу страхові виплати.
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV (далі-Закон № 1105-ХІV).
У відповідності до вимог статті 46 Закону № 1105-ХІV, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 
6) в інших випадках, передбачених законодавством.
З аналізу норм статті 46 Закону № 1105-XIV вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплат не є вичерпними. Проте, суд зауважує, що зі змісту наведеної норми законодавства вбачається, що «інші випадки» для припинення виплати страхових внесків повинні також бути передбачені саме законом.
З матеріалів справи вбачається, що виплата страхових виплат позивачу припинена відповідачем у зв`язку із закінченням терміну довідки внутрішньо переміщеної особи. При цьому інших причин зняття з обліку та припинення страхових виплат відповідачем не визначено. (а.с. 13).
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 46 Закону № 1105-ХІV такої підстави для припинення страхових виплат не передбачено.
Разом з тим, Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених     законом     або загальними принципами міжнародного права, положення.      
Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до положень   Конституції    України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я,    честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість    діяльності    держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті    1,    3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим   державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч.2   ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою   статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю,    заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. 
Статтею 24 Конституції України   встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
В даному випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених   Законами.
Стосовно посилань апелянта на постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних витрат внутрішньо переміщеним особам», від 10.10.2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», від 01.10.2014 року № 509 якою затверджений порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, від 07.11.2014 року № 595 якою затверджений тимчасовий Порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За змістом частини 2 цієї статті суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У рішенні від 26 червня 2016 по справі «Суханов та Ільченко проти України»  заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король ОСОБА_2 та інші проти Греції»  заява № 25701/94, п.п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).
Крім того, слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно із ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України,   кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.      
В   адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судами встановлено та не заперечується сторонами про наявність заборгованості з виплати страхових виплат позивачу починаючи з 1 липня 2015 року. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати заборгованості зі страхових виплат ОСОБА_1 з 1 липня 2015 року та скасування постанови Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 01.08.2015 року № 0534/74247/74247/10.
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за період з 1 липня 2015 року, з таких підстав.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати передбачено, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі – Порядок), для реалізації згаданого Закону.
Згідно ст. 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткові пенсії, цільові грошові допомоги на прожиття, щомісячної державної допомоги та компенсаційних виплат.
Згідно абз. 1 п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Відповідно до  статті 4 Закон № 2050-ІІІ та п. 5 Порядку вбачається, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому з місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналіз вказаної норми свідчить, що компенсація може бути обчислена в разі фактичного нарахування доходу особі.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 200/11292/19-а.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів починаючи з 1 липня 2015 року, оскільки у спірний період відповідачем не був нарахований  позивачу дохід у вигляді страхових виплат.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів починаючи з 1 липня 2015 року, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині.
Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області -  задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 4 травня 2020 року  у справі  № 200/2400/20-а  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про зобов`язання поновлення страхових виплат за відшкодування шкоди, завданої здоров`ю - скасувати в частині позовних вимог про зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1  компенсацію втрати частини доходів.
Прийняти нову постанову у зазначеній частині.
Позовні вимоги ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про зобов`язання  поновлення страхових виплат за відшкодування шкоди, завданої здоров`ю – задовольнити частково.
У задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію яка провадиться відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого постановою Кабміну від 21.02.2001 року № 159 – відмовити.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 4 травня 2020 року  у справі  № 200/2400/20-а – залишити без змін.
Повний текст постанови складений 8 липня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України, але не менш ніж строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя-доповідач:                                                                      І.В. Геращенко 

Судді:                                                                                          Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова