______

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2020 року                                                                                   
м. Чернівці
Справа № 755/718/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О.
суддів Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.
секретар Конецька Д.Г.

позивач  ОСОБА_1 
відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 січня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Пилип`юк І.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В травні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом.

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь:

-суму основного боргу за договором позики від 9 квітня 2015 року, з урахуванням рівня інфляції та 3-х % річних в розмірі 296 909 гривень, з яких 158 247 гривень - сума неповернутої позики, 88 840 гривень – інфляційні втрати та 119 668 гривень - 3 відсотки річних;

-моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень

-матеріальну шкоду в розмірі 20 298 гривень.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 9 квітня 2015 року між ним і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено усний договір про надання позивачем відповідачам безпроцентної позики в сумі 7 381 доларів США. Відповідно до умов вказаного договору позики, зазначену суму коштів відповідачі зобов`язались повернути в строк до 1 вересня 2015 року.
За вказівкою відповідачів позивач обміняв вищевказані кошти на гривні, що склало на час обміну 155 000 гривень і за їх проханням вніс дані кошти готівкою на банківську платіжну картку ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк» в таких розмірах: 9 квітня 2015 року – 100 000 гривень, 5 травня 2015 року – 40 000 гривень та 6 серпня 2015 року – 15 000 гривень.
У зв`язку з тим, що боржники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконали, кошти в строк до 1 вересня 2015 року не повернули, позивачем 15 червня 2017 року кожному з боржників були направлені письмові вимоги від 14 червня 2017 року про повернення боргу в семиденний строк, з дня отримання вказаних вимог. Відповідачі особисто отримали вказані вимоги про повернення грошових коштів 19 червня 2017 року.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 факт отримання коштів не заперечують. Частину боргу в сумі 1 520 доларів США ОСОБА_2 повернув позивачу особисто готівкою 20 вересня 2017 року, про що між ними складено розписку. Залишок основного боргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перед ним склав 5 861 доларів США.
23 травня 2018 року позивач отримав листа від ОСОБА_2 про те, що відповідачами розглянуто вимогу позивача від 14 червня 2017 року, заперечень щодо таких вимог не має та вони зобов`язуються повернути суму боргу в розмірі 5 861 доларів США в строк до 30 серпня 2018 року. 
Однак на даний час відповідачі залишок боргу в сумі 5 861 доларів США не повернули.
За таких обставин наявні підстави для стягнення з відповідачів у рахунок невиконання договору позики коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних, що відповідає вимогам частини 2 статті 625 ЦК України.
Також позивач вказує, що неправомірними діями відповідачів щодо неповернення позики йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 100 000 гривень. 
Окрім того позивач неодноразово їздив до відповідачів для вирішення питання щодо повернення ними позичених коштів та вів з ними перемовини в телефонному режимі, у зв`язку з чим йому було завдано матеріальну шкоду, яка складається з витрат понесених ним на оплату пального, проживання в готелі, харчування та оплату мобільного зв`язку у розмірі 20 298 гривень, яку він також просив стягнути з відповідачів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики, моральної та матеріальної шкоди відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами факту укладення в письмовій формі договору позики з відповідачами ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 та факту перерахування відповідачам на виконання умов вказаного договору коштів у сумі 155 000 гривень.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційний скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що ОСОБА_2 під час досудового врегулювання спору та на стадії судового розгляду даної справи повністю визнав факт отримання коштів від позивача.
Суд першої інстанції безпідставно визнав неналежними доказами надані позивачем документи, які на думку позивача, підтверджують факт укладення між сторонами договору позики від 9 квітня 2015 року.
Жоден з боржників не заперечував факт отримання ними коштів від позивача.
Стаття 1047 ЦК України носить рекомендаційний характер та не зобов`язує і не вимагає від сторін обов`язкового укладання письмового договору позики.
Відповідачі не зверталися до суду про визнання договору позики недійсним.
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
14 червня 2017 року позивачем на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надіслано листи з вимогою про повернення боргу у сумі 7 381 доларів США, які відповідачі особисто отримали 19 червня 2017 року (а.с.18-19).
Зі змісту листа від імені ОСОБА_2 , адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що позичальник   ОСОБА_2 не заперечує щодо отримання в борг від позивача за договором позики від 9 квітня 2015 року грошових коштів у розмірі 7 381 доларів США, що свідчить про виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргових зобов`язань.
Також у вказаному листі зазначено про те, що суму боргу в розмірі 5 861 доларів США ОСОБА_2 зобов`язується повернути в строк до 30 серпня 2018 року. На листі наявний підпис та відтиск печатки підприємця ОСОБА_2 (а.с.21).
ОСОБА_2 свої зобов`язання за укладеним договором виконав частково, а саме 20 вересня 2017 року повернув позивачу борг в сумі 1 520 доларів США, що підтверджується копією розписки від 20 вересня 2017 року (а.с.21).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частини 1 статті 610 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних  та допустимих доказів  того, що ним надавалися  ОСОБА_3 в позику кошти в розмірі 7 381 доларів США.
Лист-відповідь ОСОБА_2 на вимогу ОСОБА_1 про повернення вищевказаної суми позики, на який позивач посилається як на основний доказ підтвердження укладення між ним та відповідачами договору позики, не містить обов`язку повернення позивачу таких коштів саме  ОСОБА_3 і такий лист останній не підписував.
Жодного доказу на підтвердження визнання   ОСОБА_3 факту укладення ним та позивачем договору позики від 9 квітня 2015 року та наявності за ним боргу за таким договором, матеріали справи також не містять.
Апеляційний суд вважає безпідставним аргумент позовної заяви про те, що ОСОБА_4 під час телефонної розмови з позивачем визнав такий борг. 
Зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині 2 статті 937, частині 3 статті 949 цього Кодексу).
Оскільки апеляційним судом встановлено, що договір позики від 9 квітня 2015 року був укладений в усній формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які заперечують факт отримання коштів чи їх повернення за таким договором.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/2462/16-ц.
Отже, установивши, що між позивачем та ОСОБА_3 не укладався договір позики, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, моральної та матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, моральної та матеріальної шкоди не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, судом першої інстанції належним чином не з`ясовано й не перевірено усіх обставин справи та пов`язаних з ними доказів, що є порушенням вимог статті 89, 263 ЦПК України України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
При ухваленні рішення в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що 14 червня 2017 року позивачем було надіслано ОСОБА_2 вимогу про повернення останнім боргу у сумі 7 381 доларів США, в якій  ОСОБА_1 в обґрунтування підстав такої вимоги було зазначено про отримання вказаних коштів відповідачем ОСОБА_2 за усним договором позики від 9 квітня 2015 року та неналежне виконання відповідачем його умов.
У листі ОСОБА_2 , доданого позивачем до позовної заяви, в якому містилася відповідь на вищевказану вимогу , ОСОБА_2 визнає вищевказані обставини та підтверджує наявність у нього боргу перед позивачем у розмірі 5 861 доларів США за усним договором позики від 9 квітня 2015 року та зобов`язується повернути вказаний борг в строк до 30 серпня 2018 року.
Не заперечує щодо написання вказаного листа і сам відповідач ОСОБА_2 .
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем   правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 19 вересня  2019 року у справі №176/2967/13-ц.
Оскільки вищевказаний лист ОСОБА_2 підтверджує існування між ним та позивачем договірних відносини з повернення коштів в сумі 5 861 доларів США, апеляційний суд, встановивши справжню правову природу укладеного між сторонами усного договору, а саме те, що зобов`язання випливають саме з договору позики, за яким відповідач на вимогу позикодавця борг не повернув, дійшов висновку про те, що позивач має право на його повернення в судовому порядку.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17 квітня  2019 року у справі № 428/3392/14-ц.
Доводи ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву від 6 листопада 2019 року про те, що у вказаному листі йде мова лише про повернення ним позивачу 1 520 доларів США як зайво отриманих під час переведення останнім на рахунок ОСОБА_4 коштів на виконання контракту № 2 про поставку товарів, укладеного між ним як фізичною особою-підриємцем та ТОО «Шпон Центр» (Казахстан), представником якого виступав ОСОБА_1 , є необґрунтованими, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, зазначений контракт його сторонами не підписаний, а отже є недопустимим доказом у даній справі.
За таких обставин,  ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження того, що між ним та позивачем виникли правовідносини з договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, оскільки у вищевказаному листі-відповіді ОСОБА_2 на вимогу позивача містяться відомості про те, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням їх повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.
Окрім того, ОСОБА_2 не надав жодних доказів на підтвердження аргументу відзиву на позовну заяву про те, що вказана розписка містить дописку у вигляді боргу в розмірі 7 381 доларів США.

Жодного клопотання відповідачів щодо призначення експертизи з метою перевірки внесення до вказаного листа будь-яких виправлень, з матеріалів справи не вбачається.
Оскільки у справі встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, умови якого у строки обумовлені таким договором позичальник не виконав та не повернув отримані у борг грошові кошти, врахувавши встановлену презумпцію правомірності правочину, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим правочином у валюті, визначеній договором позики в сумі 5861 доларів США.
Апеляційний суд не погоджується із аргументом позивача про необхідність зазначення в судовому рішенні про те, що сума боргу, яка зазначена в договорі позики у доларах США, підлягає стягненню з ОСОБА_2 у гривнях. 
У справі, що розглядається та у договорі позики від 9 квітня 2015 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.
Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 5861 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується в правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц.
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно із статтею 625 ЦК України.
28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/13352/15-ц.
Передбачене 2 другою статті 625 ЦК України нарахування 3 процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3 проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). 
Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц.
Отже, позивач має право на отримання 3 процентів річних за невиконання грошового зобов`язання.
Враховуючи те, що позивач у своїй позовній заяві та згідно наданого ним розрахунку суми боргу просив стягнути на його користь три проценти річних за період прострочення з 1 жовтня 2015 року по 1 травня 2019 року, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача трьох процентів річних саме за вказаний позивачем період.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 20 вересня 2017 року було частково повернуто суму боргу за договором позики в розмірі 1520 доларів США.
Залишок боргу з 21 березня 2017 року складає 5 861  доларів США (7381-1520=5861).
Отже три проценти річних на суму неповернутого депозиту за період з 1 жовтня 2015 року по 20 вересня 2017 року становить 437 доларів США 40 центів, виходячи з наступного розрахунку:
7381 доларів США х 721 день х 3 : 100 : 365 = 437 доларів США 40 центів.
Три проценти річних на суму неповернутого депозиту за період з 21 вересня 2017 року по 1 травня 2019 року з урахуванням часткової сплати боргу в сумі 1520 становить 283 доларів США 26 центів, виходячи з наступного розрахунку:
5 861  доларів США х 588 днів х 3 : 100 : 365 = 283 доларів США 26 центів.
Виходячи з вище наведеного, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 720 доларів США 66 центів (437,40+283,26=720,66) як 3 проценти річних за період з 1 жовтня 2015 року по 1 травня 2019 року. 
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та від 24 жовтня 2018 року у справі № 486/6/17-ц .
Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 88 840 гривень внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні.
З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з  ОСОБА_2  на користь позивача  інфляційних втрат є правильним, проте мотиви такої відмови підлягають зміні з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів»чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа № 761/26293/16-ц відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.
Договір позики від 9 квітня 2015 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2 , не містить положень щодо виплати моральної шкоди у зв`язку із невиконанням чи неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань.
Крім того, позивач не надав суду достатніх доказів того, що йому були завдані моральні страждання діями відповідача, внаслідок невиконання такого договору.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.
Оскільки позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між порушенням відповідачем ОСОБА_2 строку повернення позивачу позики та настанням тих негативних наслідків про які позивач вказує у своїй позовній заяві, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю.
З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з  ОСОБА_2  на користь позивача  моральної шкоди є правильним, проте мотиви такої відмови підлягають зміні з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач також зазначав про те, що йому були завдані збитки, які складаються з витрат понесених ним на оплату пального з метою поїздки до місця проживання боржників, проживання в готелі, харчування та мобільного зв`язку у розмірі 20 298 гривень, які він також просив стягнути з відповідачів.
Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України, збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною 1 визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17.
Додана позивачем до позовної заяви інформація щодо ціни дизельного палива станом на липень 2015 року, червень 2016 року, вересень 2017 року не є належним та допустимим доказом спричинення йому шкоди, пов`язаної з витратами на придбання ним пального, оскільки вказаний документ містить лише загальні дані щодо встановлених на території України цін на пальне, проте фіскальні чеки на підтвердження придбання пального саме позивачем, матеріали справи не містять, як і відсутні докази на підтвердження того, що такі витрати пов`язані із поїздками позивача саме до місця проживання боржників.
Окрім того, не є доказом понесення позивачем витрат на проживання в готелі надана ним інформація щодо вартості одномісного номеру в готелях міста Чернівці, оскільки у зазначених документах міститься лише загальна інформація щодо наявних у готелях міста Чернівці номерів, проте жодним чином не підтверджують факт проживання у таких номерах особисто позивача.
Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесення ним витрат пов`язаних із здійсненням ним дзвінків на мобільні телефони відповідачів із метою ведення із ними переговорів щодо повернення позики.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 20 298 гривень, проте мотиви такої відмови підлягають зміні з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до частин 1 - 4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частинами 1 та 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.
З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що в додатках до вказаної заяви позивачем додано договір про надання йому правової допомоги адвокатом Карманом В.В.
Проте в матеріалах справи такий договір відсутній.
Згідно розрахунку витрат грошових коштів на отримання юридичних послуг адвоката витрати позивача на правову допомогу становлять 15 000 гривень, проте заявником не надано належних та допустимих доказів, зокрема, відповідної квитанції, які б підтверджували факт сплати вказаної суми адвокату.
Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів, зокрема, відповідної квитанції, які б підтверджували факт сплати вказаної суми адвокату, що є підставою для відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики та трьох процентів річних слід скасувати та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок повернення заборгованості за договором позики від 9 квітня 2015 року 6 581 доларів США. Рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2  інфляційних втрат, моральної та матеріальної шкоди слід змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові пред`явленому до відповідача ОСОБА_3 слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення в частині відмови в позові про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики та трьох процентів річних та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на його позивача в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики від 9 квітня 2015 року 6 581 доларів США, а також зміни рішення в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат, моральної та матеріальної шкоди у його мотивувальній частині.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI (далі - Закону)  встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб визначається відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України» станом на 01 січня 2019 року. На 01 січня 2019 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складав 1921 гривня.

Як вбачається із змісту позовної заяви  ОСОБА_1 , останній просив стягнути з відповідачів на його користь суму основного боргу за договором позики від 9 квітня 2015 року, з урахуванням рівня інфляції та 3-х % річних в розмірі 296 909 гривень, моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень та матеріальну шкоду в розмірі 20 298 гривень, що разом становить 417 207 гривень.

Вказані вимоги є вимогами майнового характеру.

Отже, сума судового збору, яка повинна була сплачена позивачем за подання до суду позовної заяви становила 4 172 гривні 07 копійок (417 207:100=4172,07).

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI  встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Отже позивач також повинен був сплатити судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 6258 гривні 11 копійок (4172,07х150%=6258,11).
З огляду на часткове задоволення судом позовних вимог, що становить 66,61 % від ціни позову та враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI, із відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 6 947 гривень 54 копійки ((4172,07+6258,11)x66,61%=6947,54).
Керуючись статтями  367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2  боргу за договором позики та трьох процентів річних скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 огли 6 581 (шість тисяч п`ятсот вісімдесят один) долар США 66 центів, із яких: 5 861 долар США - сума позики та 720 доларів США 66 центів - 3 проценти річних. 

Рішення  Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2  інфляційних втрат, моральної та матеріальної шкоди змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2  на користь держави судовий збір в розмірі 6 947 ( шість тисяч дев`ятсот сорок сім ) гривень 54 копійки. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 9 липня 2020 року

Головуючий                                                 О.О. Одинак 

Судді:                                                          Н.К. Височанська 

                                                               Н.Ю. Половінкіна