ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року                                                Справа № 903/846/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Дужич С.П. 

секретар судового засідання Романець Х.В. 
за участю представників сторін:
позивача - не з`явився;  
відповідача - не з`явився; 
третьої особи - не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРУМ ФРАХТ-УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Волинської області від 18 березня 2020 року (повний текст складено 30.03.2020) у справі №903/846/19 (суддя Вороняк А.С.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРУМ ФРАХТ-Україна"
до Приватного підприємства "Транс-Атлас"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія ПЗУ Україна"
про стягнення 1355545,12 грн збитків в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18 березня 2020 року у справі №903/846/19 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРУМ ФРАХТ-Україна" до Приватного підприємства "Транс-Атлас", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія ПЗУ Україна" про стягнення 1355545,12 грн збитків в порядку регресу - відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ТОВ "ФЕРУМ ФРАХТ-Україна" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.
Відповідач та третя особа у відзивах на апеляційну скаргу вважають оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В судовому засіданні 16.06.2020 представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.
В судове засідання 25.06.2020 представники сторін не з`явились.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, оскільки останні були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, ухвалою апеляційного суду від 16.06.2020 явка представників сторін обов`язковою не визнавалась.
Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферум Фрахт-Україна" (експедитор/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Веріас" (замовник) було укладено договір транспортного експедирування №5 (т.1, а.с. 11-13), відповідно до п.1.1 якого експедитор, діючи в межах даного договору, приймає на себе обов`язки від свого імені за плату і за рахунок замовника організувати виконання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу у міжнародному і міжміському сполученнях автомобільним (морським, авіа) транспортом, з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення за маршрутом вказаним в разовому замовленні (заявці), яке може бути отримане по факсу і має юридичну силу на рівні з оригіналом (надалі - послуги транспортного експедирування).
Згідно з п.1.2 договору експедитор, на виконання даного договору, зобов`язаний від свого імені і за рахунок замовника забезпечити перевезення найманим транспортом засобами перевізника; вчинити всі необхідні дії щодо організації транспортування вантажів, в тому числі, але не виключно, залучити третіх осіб до транспортного процесу.
У відповідності до умов договору транспортного експедирування №5 від 14.04.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Веріас" було замовлено послуги, пов`язані з перевезенням вантажу у міжнародному та міжміському сполученнях автомобільним транспортом з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення за маршрутом, вказаним в разовому замовленні (Заявці) від 10.03.2017.
10 березня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферум Фрахт-Україна" (експедитор/позивач) та Приватним підприємством "Транс-Атлас" (перевізник/відповідач) був укладений договір транспортного експедирування № 10-03/2017 (далі - договір), відповідно до п.1.1. якого предметом угоди є порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при плануванні, здійсненні і розрахунках за перевезення вантажів у міжнародному та міжміському сполученні (т.1, а.с. 15-17).
У відповідності до договору транспортного експедирування № 10-03/2017 від 10.03.2017 ТОВ "Ферум Фрахт-Україна" було замовлено послуги, пов`язані з перевезенням вантажу у міжнародному та міжміському сполученнях автомобільним транспортом з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення за маршрутом, вказаним в разовому замовленні (Заявці) від 10.03.2017 (т.1, а.с 18).
Перевезення вантажу здійснювалося ПП "Транс-Атлас" автомобільним транспортом марки Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом реєстраційний номер НОМЕР_2 згідно СМR – 436007 , СМR - 423307.
17.03.2017 на автодорозі Київ - Ковель 266 км. + 158 м. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме: водій ОСОБА_1 ПП "Транс-Атлас", керуючи автомобілем марки Renault Magnum, р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом, р.н. НОМЕР_2 не впорався з керуванням, в результаті чого здійснив з`їзд в кювет, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18.05.2017 у справі №159/1504/17, водія ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 17.03.2017 Приватним підприємством "Транс-Атлас" було надано інший транспортний засіб марки Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_5 , з напівпричепом, реєстраційний номер НОМЕР_6 .
В ході перевезення належного Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Веріас" вантажу, мало місце пошкодження вантажу.
Факт пошкодження вантажу та характер пошкоджень вантажу, кількість пошкодженого вантажу під час перевезення ПП "Транс-Атлас" за договором транспортного експедирування №10-03/2017 від 10.03.2017 та заявки від 10.03.2017 встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 22.03.2018 при розгляді справи № 910/21222/17 згідно актів про пошкодження вантажу №01200317 та №02200317 (т.1, а.с. 24-28).
Розмір завданих збитків Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Веріас" на суму 1355545,12 грн під час перевезення вантажу ПП "Транс-Атлас" за Договором транспортного експедирування №10-03/2017 від 10.03.2017 та заявки від 10.03.2017 також встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 22.03.2018 при розгляді справи № 910/21222/17.
Разом з тим, майнові інтереси перевізника-ПП "Транс-Атлас" були застраховані ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на підставі договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника № 312.994105293.20083 від 23.09.2016 (далі - договір страхування). Строк дії договору страхування визначений з 00 год. 00 хв. 25.09.2016 до 24 год. 00 хв. 24.09.2017 (п. 6 розділ 6) (т.1, а.с. 58- 64).
Предметом цього договору страхування є майнові інтереси страхувальника (ПП "Транс Атлас"), що не суперечать законодавству України, і пов`язані з відшкодуванням страхувальником шкоди, заподіяної третім особам або їхньому майну, а також шкоди, заподіяної юридичним особам у зв`язку з наданням послуг по перевезенню вантажів (п.3.2 розділ 3).
Страхуванню на умовах цього договору страхування підлягають ризики: відповідальність за вантаж, прийнятий до перевезення - настання відповідальності Страхувальника за втрату, недостачу, пошкодження або псування вантажу під час перевезення (п. 4.1.1. розділ 4).
ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" визнала дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та зазначила, що готова сплатити страхове відшкодування при умові, що перед сплатою страхового відшкодування представники страхової компанії проведуть огляд залишків пошкодженого вантажу чи ТОВ "Торговий дім "Веріас" надасть документи про утилізацію пошкодженого вантажу, щоб визначити розмір завданих збитків, що підтверджується листами ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" №10348-31 від 05.12.2017, №10753-31 від 19.12.2017, № 90-31 від 03.01.2018 (т.1, а.с. 65-67).
Проте, згоди на проведення огляду пошкодженого вантажу чи документів про утилізацію ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" не отримала.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферум Фрахт-Україна" зверталося з вимогою до ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про сплату страхового відшкодування в розмірі 1355545,12 грн. Однак, ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" відмовила у виплаті страхового відшкодування, що не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні.
26 грудня 2018 року між ТОВ "Торговий дім "Веріас", ТОВ "Поліграфічний центр "МАКСІПРІНТ" та ТОВ "Ферум Фрахт-Україна" укладено трьохсторонній договір відступлення права вимоги № 2512/18-В (т.1, а.с. 28-34).
Відповідно до п. 2.1 договору в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому  права й вимоги за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 справа № 910/21222/17, а новий кредитор заміняє  первісного кредитора як сторону -кредитора у рішенні та приймає на себе всі його права та обов`язки за рішенням. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором. При цьому новий кредитор набуватиме статус правонаступництва первісного кредитора відповідно до чинного законодавства України у судовому процесі та у виконавчому провадженні, пов`язаних з правом вимоги.
На підставі договору відступлення права вимоги № 2512/18-В Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферум Фрахт-Україна" здійснило виплату Товариству з обмеженою відповідальністю "МАКСІПРІНТ" в розмірі 1355545,12 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 4 від 06.05.2019, № 9 від 07.05.2019., №10 від 08.05.2019, №11 від 11.05.2019, № 12 від 14.05.2019, № 13 від 17.05.2019 (т.1, а.с. 34-39).
Враховуючи викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферум Фрахт-Україна", посилаючись на те, що з моменту здійснення відшкодування вартості зіпсованого вантажу останнє отримало право зворотньої вимоги до ПП "Транс-Атлас", як до особи, відповідальної за завдані збитки, звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з ПП "Транс-Атлас" даних збитків в розмірі 1355545,12 грн в порядку регресу.
Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Регулювання відносин, які виникають у зв`язку із наданням послуг по міжнародному перевезенню вантажу здійснюється Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року, Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.
Відповідно до п.1 ст.1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
Згідно ст.17 цієї ж Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.
Статтею 18 цієї ж Конвенції передбачено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.
Згідно з ч.2 ст.908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Частиною 1 статті 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Згідно ст.920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Відповідно до ст.314 Господарського Кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності,   у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу. Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату.
Відовідно до ст.924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.
Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.
Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.
Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі.
Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: 1) усунення цих обставин не залежало від перевізника; 2) перевізник не міг запобігти цим обставинам.
Як вірно зазначив місцевий господарський суд, у даних правовідносинах позивача та відповідача останній за умовами договору № 10-03/2017 від 10.03.2017 є перевізником, на якого, відповідно до наведених вище законодавчих приписів, покладається обов`язок забезпечення схоронності вантажу під час перевезення, доставки вантажу до пункту призначення та видачі його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку є підставою для відповідальності перевізника за незбереження вантажу, крім випадків, коли він доведе наявність обставин, що за законом звільняють його від відповідальності.
Відповідно до п.1.2 договору №10-03/2017 від 10.03.2017, сторони домовилися здійснювати перевезення згідно Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (1956р.) та іншими нормативно-правовими актами України про вантажні перевезення.
Відповідальність сторін за договором №10-03/2017 від 10.03.2017 про перевезення вантажів встановлена розділом 8 договору.
Згідно п.8.1. договору сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за умовами цього договору. У випадку порушень зобов`язань за договором винна сторона повинна негайно усунути порушення та вжити заходів для усунення їх недоліків.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.
Таким чином, встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем порушено договірні зобов`язання, а саме, не забезпечено збереження вантажу та його видачу вантажоодержувачу в повному обсязі, з огляду на що, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення відшкодування за пошкоджений вантаж в розмірі 1355545,12 грн.
Разом з тим слід зазначити, що відповідачем у справі подано письмову заяву про застосування до позовних вимог позовної давності на підставі положень ч.3 ст.925 ЦК України, ч.2 ст.315 ГКУкраїни, пункту "а" ч.1 ст.32 Конвенції про Договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.
Згідно ч.6 ст.315 ГК України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Відповідно до ст.32.1 Конвенції CMR, подання позовів, які можуть виникнути в результаті перевезень, виконаних у відповідності з даною Конвенцією, може здійснюватися протягом одного року.
Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу.
З урахуванням викладених положень чинного законодавства щодо строку позовної давності у відносинах з перевезення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач отримав право на звернення до суду за захистом свого порушеного права внаслідок втрати перевізником вантажу з моменту, коли він взнав про цю обставину (ст.261 ЦК України), а така подія сталася 17.03.2017.
При цьому, посилання скаржника на те, що він отримав право зворотньої вимоги на відшкодування вартості пошкодженого вантажу до ПП "Транс-Атлас" в порядку регресу, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
По-перше, регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Право регресу виникає у іншої особи не пов`язаної договірними відносинами з кредитором (наприклад страхової компанії), лише у випадках, передбачених законом.
По-друге, процес стягнення збитків в порядку регресу ґрунтується на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних.
В даному ж випадку, між сторонами виникли договірні відносини. Перебіг строку позовної давності у договірних відносинах починається не з дня виконання основного зобов`язання, як зазначає апелянт, а з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, перебіг позовної давності за вимогою позивача про відшкодування збитків за пошкоджений вантаж розпочався з 17.03.2017 і закінчився 17.03.2018, тоді як до суду з даним позовом позивач звернувся 24.10.2019, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.
Відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд розглянувши заяву відповідача про застосування строку позовної давності прийшов до правильного висновку про наявність підстав для її застосування до спірних правовідносин з огляду на обґрунтованість позовних вимог та доведення порушення прав позивача, та відповідно правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.
При цьому, посилання скаржника на позадоговірні відносини між сторонами (деліктні відносини на ґрунті завданої шкоди), з чого позивач робить також висновок про те, що він звертається з регресною вимогою і у такому випадку строк позовної давності для стягнення вартості втраченого вантажу встановлюється загальний - три роки з моменту виконання основного зобов`язання, колегією суддів до уваги не беруться з огляду на таке.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.03.2018 у справі №910/21222/17 встановлено, що перевезення пошкодженого вантажу здійснювалося на підставі договору транспортного експедирування №10-03/2017 від 10.03.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферум Фрахт-Україна" і Приватним підприємством "Транс-Атлас". При поданні позову позивачем надано суду примірник договору транспортного експедирування №10-03/2017 від 10.03.2017 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міжміському сполученні і позовні вимоги обґрунтовані його існуванням.
Перевезення вантажу здійснювалося ПП "Транс-Атлас" автомобільним транспортом згідно СМR - 436007, СМR - 423307, в яких отримувачем вантажу зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Веріас", а перевізником вказано ПП "Транс-Атлас", що підтверджує наявність договору про здійснення перевезення між сторонами в міжнародному сполучені.
Відповідно до ст.4 Конвенції про Договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної.
При цьому, згідно п.1 ст.9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладення договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
Отже, питання відповідальності перевізника за втрату вантажу повністю охоплюється договірними відносинами перевезення, що виникли між сторонами.
Зазначене, в свою чергу, спростовує доводи апелянта про те, що між сторонами існують позадоговірні (деліктні) відносини, а також те, що він отримав право зворотної вимоги на відшкодування вартості пошкодженого вантажу до ПП "Транс-Атлас" в порядку регресу.
Також судом не беруться до уваги посилання скаржника на правову позицію, викладену Верховним Судом у справах № 910/1978/17 від 26.04.2018, № 910/22146/17 від 04.09.2018, № 910/2603/17 від 04.07.2018, № 910/2503/17 від 27.02.2018, № 910/2351/17 від 12.08.2019.
Правовідносини у даній справі і справах № 910/1978/17 від 26.04.2018, № 910/22146/17 від 04.09.2018, № 910/2603/17 від 04.07.2018, № 910/2503/17 від 27.02.2018, № 910/2351/17 від 12.08.2019, що розглядалися Верховним Судом, не є подібними. 
У справах, на які посилається скаржник, стороною (позивачем) є страховик (страхова компанія), який виплатив страхувальнику страхове відшкодування та звертається до суду з вимогою про відшкодування виплаченої суми страхового відшкодування.
Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є Страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого деліктного зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018 по справі №910/3165/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №910/2603/17).
Разом з тим, у даній справі правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з неналежним виконанням умов договору перевезення вантажу перевізником, питання відповідальності перевізника за втрату вантажу повністю охоплюється договірними відносинами перевезення.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. 
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.    
Керуючись ст.ст.  275. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
                     
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРУМ ФРАХТ-УКРАЇНА" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 18 березня 2020 року у справі №903/846/19  залишити без змін.  
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
4. Справу №903/846/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "01" липня 2020 р.

Головуюча  суддя                                                                       Коломис В.В. 

Суддя                                                                                              Саврій В.А.  

Суддя                                                                                              Дужич С.П.