П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/408/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                          Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

20 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ГУ ПФУ в Одеській області, в якій просив:
визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Одеській області №4/5 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.55 п «г» Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з моменту звернення та довічно.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що належними доказами підтверджується наявність у нього загального та спеціального (пільгового) стажу. В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення  пункту "а" статті 54,  статті 55  Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року  № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року  № 911-VIII, якими обмежувалось право на призначення пенсії за вислугою років досягненням особи певного віку. З урахуванням зазначеного підставою для призначення пенсії позивачу, як докеру-механізатору є загальний стаж роботи не менше 30 років, з яких спеціальний стаж не менше 20 років. Таким чином, оскаржуване рішення є незаконним, а право позивача на отримання пенсії за вислугу років порушеним.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що для призначення пенсії за вислугу років сукупними умовами є досягнення позивачем 55 років та стаж роботи не менше 30 років, в тому числі не менше 20 років спеціального стажу роботи. Відповідно до п. «г» ст. 55 Закону України №1788 підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало  недосягнення позивачем пенсійного віку. В контексті оскаржуваних правовідносин посилання на рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019 є безпідставним. Про зменшення чи скасування віку виходу на пенсію для чоловіків в даному рішенні не йдеться. Крім того, вимога щодо зобов`язання призначити пенсію за вислугою років з моменту звернення та довічно є втручанням в дискреційні повноваження органу державної влади. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати на користь позивача з управління ПФУ не стягуються.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №4/5 від 09.12.2019 року. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 21.11.2019 року.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення управління ПФУ винесено з урахуванням норм чинного законодавства при повному та всебічному розгляді наявних документів, а тому відсутні підстави для його скасування. Судом першої інстанції помилково не враховано доводи відповідача. В іншому апелянт посилається на доводи зазначені у відзиві на позовну заяву.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
22.11.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 «г» Закону України №1788.
Разом із заявою до управління ПФУ надано наступні документи:
-          копію паспорта та ідентифікаційного коду;
-          копію трудової книжки БТ- НОМЕР_1 №657273;
-          копію військового квитка №8936517;
-          довідку, що визначає право на пенсію на пільгових умовах №34 від 10.10.2019.
09.12.2019 р. відділом з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області було прийнято рішення №4/5 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. “г” ст. 55 закону України “Про пенсійне забезпечення”. Підставою для відмови стало недосягнення позивачем пенсійного віку 55 років.
Не погоджуючись з рішенням управління ПФУ позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення управління ПФУ є незаконним, а право позивача на отримання пенсії за вислугу років порушеним. Враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 04.06.2019 року №2-р/2019, підставою для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, як докеру-механізатору, є загальний стаж роботи не менше 30 років, з яких спеціальний стаж не менше 20 років, тобто загальний та спеціальний стаж позивача є достатніми  для призначення даного виду пенсії. Крім того, Конституційним Судом України зазначено, що право на призначення пенсії за вислугу років не залежить від досягнення певного віку.
Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та Законами України.
Відповідно до змісту п. 16  Розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення  Закону України «Про пенсійне забезпечення»  застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»  мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VIII, яким були внесені зміни до  Закону України «Про пенсійне забезпечення»  та до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», набрав чинності 11.10.2017 року.
В оскаржуваному рішенні управління ПФУ зазначено, що загальний стаж ОСОБА_1 складає 34 роки, 0 місяців, 21 день, з яких відповідного стажу докера-механізатора 24 роки 08 місяців 19 днів включно до 10.10.2017 року.
Крім того, відповідачем зазначено, що право на пільгову пенсію мають механізатори (докери-механізатори) після досягнення 55 років.
Відповідно до ч. 1  ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення»   від 05.11.1991 року   №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону України №1788-XII  визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Так, згідно зі  статтею 51 Закону України №1788-XII  пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Відповідно до змісту  статті 52 вказаного Закону, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутрішньоміського сполучення).
Відповідно до п. «г»  ст. 55 Закону України №1788-XII (в редакції на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії) механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, мають право на пенсію за вислугу років після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.
Аналіз зазначеної норми свідчить, що позивач має право на пенсію за вислугу років, як особа, що працювала докером-механізатором, за наявності двох сукупних умов: досягнення віку 55 років та наявність відповідного стажу роботи.
Рішенням Конституційного Суду України від  04  червня 2019 року  №  2-р/2019  визнано такими, що не відповідають Конституції  України  (є неконституційними) положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону  України  «Про пенсійне забезпечення»  від  05 листопада 1991  року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами  України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів  України  щодо пенсійного забезпечення»  від  02 березня 2015  року  № 213-УШ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів  України» від  24 грудня 2015  року  № 911-УШ. 
Положення вказаних вище пунктів закону, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення  Конституційним Судом України  зазначеного  рішення,  тобто з 04  червня 2019 року.
Судова колегія зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні оскаржуваних правовідносин керувався рішенням Конституційного Суду України від  04  червня 2019 року  №  2-р/2019.
Разом з тим, судом першої інстанції помилково встановлено, що висновки викладені в рішенні від  04  червня 2019 року  №  2-р/2019 свідчать про визнання неконституційним п. «г»  ст. 55 Закону України №1788-XII в частині встановлення вимоги щодо досягнення 55 річного віку для отримання пенсії за вислуги років ОСОБА_1 , як докеру-механізатору.
Предметом розгляду Конституційного Суду України в даній справі було визнання неконституційними змін внесених до Закону України «Про пенсійне забезпечення», Законами  України  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів  України  щодо пенсійного забезпечення»  від  02 березня 2015  року  № 213-УШ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів  України» від  24 грудня 2015  року  № 911-VIII. 
Змінами, внесеними  Законом № 213  до оспорюваних положень Закону № 1788, підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених  пунктами "а",  "б",  "в",  "г",  "д"  статті 55 Закону № 1788 роботах; підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених  пунктами "а",  "б",  "в",  "г",  "д",  "є"  статті 55 Закону № 1788; підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених  пунктом "а" статті 54,  пунктами "д",  "е",  "ж"  статті 55 Закону № 1788.
Законом № 911  встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме:
1) 50 років - для працівників льотного і льотно-випробного складу (пункт "а"  статті 54 Закону № 1788) відповідно до переліку посад, затвердженого в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України;
2) 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е"  статті 55 Закону № 1788) за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України;
3) 55 років - для артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів (пункт "ж"  статті 55 Закону № 1788) за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи зазначене, Конституційним судом України визнано неконституційними внесені зміни, зокрема, до п. «г» ст. 55 Закону України № 1788-ХІІ в частині підвищення на п`ять років загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, як для чоловіків так і жінок; підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстав для висновку, що позивач має право на пенсію за вислугу років після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.
Враховуючи, що станом на дату звернення до відповідача з відповідною заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 не досяг відповідного віку, рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 09.12.2019 року №4/5 є обґрунтованим та прийнятим відповідно до норм чинного законодавства. Саме вказані обставини управління ПФУ поклало в основу апеляційного скарги. 
Колегія суддів враховує положення  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до яких  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі ОСОБА_2 та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма  закону, тобто встановлена  законом  норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
На час звернення із заявою про призначення пенсії від 21.11.2019 року позивач не досягнув 55 років відповідно до вимог пункту «г»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Судова колегія наголошує, що вказана вимога законодавства, яка необхідна для призначення пенсії за вислугу років, не змінювалася з моменту прийняття даного закону.
Отже, в такій ситуації призначення пенсії ОСОБА_1 не може розглядатися як право власності в розумінні "виправданих очікувань" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законних сподівань" отримання права власності в розумінні вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно" відповідно до статті 1 Першого Протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вимога щодо зобов`язання призначити пенсію за вислугою років задоволенню не підлягає як похідна.
Суд першої інстанції невірно застосував норми матеоіального права, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З урахуванням зазначеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 07 лютого 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.  308,  311,  315,  317,  321, 322, 325,  328, 329 КАС України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року – скасувати.
Прийняти по справі постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий:                                                             Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                                    О.В.Джабурія

Суддя:                                                                       К.В.Кравченко