01.07.20
22-ц/812/533/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3126/17 
Номер провадження № 22-ц/812/533/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання - Цуркан І.І., 
за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , представника відповідачки - Бєлової Р.В. , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Павлової Ж.П.о 16 год. 48 хв. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицької Г.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, 
в с т а н о в и л а :

12 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно.
Позивачка вказувала, щоз кінця травня - початку червня 2010 року проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та дружина в кв. АДРЕСА_1 до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 з яким вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Під час спільного проживання здійснювали ремонт помешкання. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки за життя ОСОБА_5 заповіт не склав та за відсутності інших спадкоємців за законом, ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено та надано роз`яснення про встановлення у судовому порядку факту проживання однією сім`єю з померлим більше п`яти років. 
Посилаючись на викладене позивачка просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та жінка більше п`яти років, а саме з червня 2010 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 включно, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . 
11 січня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Бєлової Р.В. до суду надійшло заперечення на позов в якому зазначала, що померлий ОСОБА_5 був двоюрідним братом відповідача по лінії матері. Усе життя проживав зі своїми батьками, категоричне відкидав особисте приватне життя, не мав бажання мати дітей. Проти наданих позивачем документів на підтвердження факту її проживання з спадкодавцем заперечує, вважає їх неналежними та недопустимими доказами, оскільки надані квитанції та чеки на придбання металопластикових вікон виписані саме на ОСОБА_5 , а їх сумісна поїздка не підтверджує факту проживання однієї сім`єю. Щодо вимог про визнання права власності на квартиру посилається на відсутність доказів, які підтверджують факт порушення прав позивача на прийняття спадщини в порядку ст.ст. 1268, 1270 ЦК України. 
07 травня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про зміну підстав позову в порядку ст. 49 ЦПК України та нову редакцію позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу більше п`яти років та визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно. Не змінюючи фактично ні підстав, ні предмету позову, позивач у новій редакції позовної заяви наводить міркування з приводу невизнання наданих відповідачем доказів, наданих на обґрунтування заперечень проти позову; вказує на відсутність правових підстав для закликання ОСОБА_4 до спадщини через недоведеність родинних зв`язків останньої із спадкодавцем.
18 червня 2018 року адвокат Бєлова Р.В. надала до суду відзив на нову редакцію позовної заяви, в якому заперечила проти факту сумісного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 . Зазначила також, що наявність родинних відносин між померлим та ОСОБА_4 визнано приватним нотаріусом та апеляційним судом. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що спадщину після смерті ОСОБА_5 за законом за правом представлення прийняла його двоюрідна сестра по лінії матері - ОСОБА_4 , вимог про зміну черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 не заявлялося. Встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім`єю для ОСОБА_3 не має правового значення, через те, що не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян, тобто цей факт не є фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом. До того ж, суд виходив з того, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є можливим та є доцільним лише у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном, однак такої вимоги не заявлено. Пред`являючи позов ОСОБА_3 , належним чином не обґрунтувала та не довела, що встановлення зазначеного факту проживання однією сім`єю поновить будь-які її порушені права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що факт родинних відносин між померлим та ОСОБА_4 не підтверджено, а тому висновок суду про те, що остання є спадкоємицею третьої черги є помилковим. Крім того, судом взагалі не розглянуто заявлені позивачем вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на підставі наданих доказів, відсутній висновок суду з цього питання.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає. 
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10, 12, 14, 15).
ОСОБА_5 на момент смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 один (т. 1 а.с.81).
З Акту про проживання, складеного 04 січня 2017 року за підписами сусідів померлого ОСОБА_5 , з червня 2010 року по теперішній час ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 однією сім`єю та вела сумісне господарство (т. 1 а.с.25). 
ОСОБА_3 здійснила проведення поховання ОСОБА_5 , про що отримала свідоцтво КП «Жовтневої районної ради «ЖКП «Жовтневого району» від 21 грудня 2016 року (т. 1 а.с.19-20). 
Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. після смерті ОСОБА_5 , 19 січня 2017 року була заведена спадкова справа № 3/2017 (т. 1 а.с.77-113).
В той же день ОСОБА_3 нотаріусом було надано правове роз`яснення, яким їй було рекомендовано встановити у судовому порядку факт проживання однією сім`єю з померлим більше п`яти років (т.1 а.с.24).
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2017 року по справі № 487/352/17 заяву ОСОБА_3 до зацікавленої особи приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицької Г.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 разом ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2010 року по день його смерті включно. За апеляційної скаргою ОСОБА_4 , як заінтересованою особою ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року зазначене вище рішення скасовано, а заяву ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем залишено без розгляду та роз`яснено їй право на звернення до суду в порядку позовного провадження (т.1 а.с. 36-38).
04 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицької Г.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - її двоюрідного брата, у зв`язку із тим, що її мати ОСОБА_6 , тітка спадкодавця, померла до відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.39). 
Згідно довідки № 115/02-17 виданої приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. 18 квітня 2017 року, ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті свого двоюрідного брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.40).
Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. від 08 січня 2018 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з тим, що вона не довела факту спільного проживання з померлим однією сім`єю. Крім того, нотаріус у постанові зазначила, що за матеріалами спадкової справи, вбачається, що ОСОБА_4 є спадкоємицею третьої черги, оскільки буде закликана до спадкування згідно ст. 1266 ЦК України за правом представлення, оскільки рідна тітка ОСОБА_5 та мати ОСОБА_4 - ОСОБА_6 померла до відкритті спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вона являлась би спадкоємицею третьої черги (ст. 1263 ЦК України) (т.1 а.с.158-159).
Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що після смерті ОСОБА_5 є спадкоємицею четвертої черги, оскільки проживала з ним з червня 2010 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю як чоловік та жінка більше п`яти років, а тому встановлення факту спільного проживання їй необхідне для захисту своїх спадкових прав після смерті померлого ОСОБА_5 . 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).
Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України).
Згідно роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що встановлення певних фактів має своєю метою підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок Великої Палати Верховного Суду справа №487/10128/14-ц від 12 червня 2019 року).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. ст. 1216 та 1217 ЦК України).
Як встановлено, померлий ОСОБА_5 за своє життя заповіту не склав, а тому відповідно до статті 1233 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
Згідно ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.
Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. 
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
За положеннями статті 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.
Як встановлено судом, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори в порядку представлення звернулася двоюрідна сестра померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , а отже є спадкоємицею третьої черги (т. 1 а.с. 77-113, т. 3 а.с. 58-128, 169-177, 185).
Вимог щодо зміни черговості позовна заява не містить.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції України і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
З урахуванням встановлених обставин даної справи та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою обраний неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки закон у цьому даному випадку не дає їй права на спадкування після смерті померлого ОСОБА_5 , як спадкоємиці четвертої черги, а тому обґрунтовано відмовив у задоволені вимог про встановлення факту проживання однієї сім`єю, оскільки такий факт не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи немайнових прав.
Також є вірним висновок суду про відмову у задоволені вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно з огляду на викладене вище.
До того ж, суд вірно зазначив про те, що встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є можливим та доцільним лише у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном.
Доводи апеляційної скарги про відсутність родинних відносин між померлим та відповідачкою на увагу не заслуговують, оскільки в матеріалах справи наявні документи, які дають можливість встановити факт, що померлий ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_4 двоюрідний брат та сестра. 
Посилання на те, що суд порушив принцип диспозитивної, а саме не розглянув вимоги щодо факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є безпідставні, оскільки суд правильно виходив з обраного позивачкою неефективного способу захисту, а крім того вірно зазначав, що такий факт доцільно встановлювати у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном, тобто не в даній конкретній справі.
Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Інші доводи в апеляційній скарзі зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України. 
Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Т.В. Крамаренко
Судді: Т.З. Бондаренко 

В.І. Темнікова

Повний текс постанови складено 06 липня 2020 року.