Справа № 158/2193/19 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/556/20  Категорія: 3 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я., 
суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,
секретар с/з – Вергун Т.С.,
з участю:
       представника позивача – ОСОБА_1 ,
       представника відповідача – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно та виділення частки житлового будинку, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Лисюка Віктора Володимировича на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 лютого 2020 року,   
                                       
                                       В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що  13 червня 1992 року вона уклала шлюб із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батько її чоловіка – ОСОБА_6 , якому на праві приватної власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка також зазначала, що її чоловік успадкував зазначений будинок після смерті свого батька - ОСОБА_6 . Пізніше вказаний будинок було знесено і за час шлюбу вона разом зі своїм чоловіком побудували  тимчасовий житловий будинок за цією ж адресою. Первинна технічна інвентаризація вказаного житлового будинку була проведена 02.06.1986 року, загальна площа його становила 33.8 кв.м. Рішенням Ківерцівської міської ради народних депутатів від 23.02.1995 року № 134 їм з чоловіком було дозволено провести реконструкцію будинку з добудовою мансарди із збільшенням житлової площі на 40 кв.м., що й було ними здійснено і вже станом на 26.09.2018 року загальна площа зазначеного житлового будинку становила 87,5 кв.м., а житлова - 57,4 кв.м. 18 червня 2002 року шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після смерті якого вона подала заяву про прийняття спадщини.
Позивач вважає, що побудований житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому просила суд визнати цей будинок об`єктом права спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного об`єкту незавершеного будівництва як на частку спільного сумісного майна подружжя.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 лютого 2020 року в даній справі в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивачки – адвокат Лисюк В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
В судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, представник відповідачки апеляційну скаргу заперечив і просив скаргу залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника позивачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з 13.06.1992 року до 18.06.2002 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10, 12), ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с.13).
Після смерті ОСОБА_5 позивачка в даній справі - ОСОБА_3 та рідна сестра спадкодавця – ОСОБА_4 подали заяву про прийняття спадщини (а.с.14).
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що батько спадкодавця ОСОБА_5 – ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.1952 року (а.с.36-37) набув право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 площею 49,6 кв.м. У технічній документації від 14.05.1976 року вказаний будинок ідентифікований як «А-1» (а.с.39).
Згідно з технічною документацією від 02.06.1986 року (а.с.41)  житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 33,8 кв.м.  ідентифікований як «В-1».
Із матеріалів справи убачається, що рішенням виконавчого комітету Ківерцівської міської ради Волинської області від 23.03.1995 року № 192 «Про узаконення житлового будинку та дозвіл на будівництво хліва і літньої кухні» ОСОБА_6 узаконено раніше побудований будинок з мансардою в АДРЕСА_1 та дозволено будівництво хліва та літньої кухні (а.с.45), а 12.05.1995 року на ім`я ОСОБА_6 виготовлено технічний паспорт на вказаний житловий будинок (а.с.46-48).
Таким чином, власником зазначеного житлового будинку був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Із архівної копії рішення виконавчого комітету Ківерцівської міської ради Волинської області № 134 убачається, що Ківерцівська міська рада своїм рішенням від 23.02.1995 року дозволила сину ОСОБА_6 – ОСОБА_5   провести реконструкцію житлового будинку з добудовою мансарди із збільшенням житлової площі на 40 кв.м. в АДРЕСА_1 (а.с.49).
ОСОБА_5 перебував у шлюбі з позивачкою в даній справі – ОСОБА_3 з 13 червня 1992 року по 18 червня 2002 ІНФОРМАЦІЯ_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 .
Позивачка в даній справі – ОСОБА_3 вважає, що за час шлюбу з ОСОБА_5 вони замість старого житлового будинку побудували разом новий житловий будинок, який, на думку позивачки, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому просила суд визнати за нею праву власності на 1/2 частину житлового будинку.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 немає.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка ОСОБА_3 вказувала, що спірний житловий будинок побудований за час шлюбу з ОСОБА_5 , спільними зусиллями та за спільні кошти, а тому цей будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  
Однак, як було встановлено в судовому засіданні судом, право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а його син – ОСОБА_5 прийняв спадщину шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
За положеннями пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За положеннями статті 24 КЗпШС (яка був чинний на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 ) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,  а також одержане  ним  під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,  є власністю кожного з них.
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).
Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
При цьому будь-яких доказів на підтвердження того, що житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , був побудований подружжям ОСОБА_3 і ОСОБА_5 за час шлюбу за період з 1992 року по 2002 рік, позивачкою ОСОБА_3 подано не було. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги представника позивачки не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Лисюка Віктора Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді