КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 362/7135/19                                                          Головуючий у суді І інстанції Лебідь-Гавенко Г.М.
Провадження № 22-ц/824/7811/2020                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
8 липня 2020 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року у справі за заявоютовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»(далі - ТОВ «ФК «Форінт») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 14 серпня 2015 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. за реєстровим № 6465.
Після відкриття провадження у справі, а саме 23 січня 2020 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги ризиком того, що відповідачі можуть не виконати рішення суду у разі задоволення позову, оскільки  ОСОБА_2 відчужила домоволодіння на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, яка на даний час є власником спірного майна, відтак, щоб не відбулось чергове відчуження спірного нерухомого майна позов слід забезпечити запропонованим варіантом, який є єдиними ефективним способом забезпечення виконання майбутнього рішення суду та недопущення порушення прав позивача та третіх осіб, в тому числі добросовісних набувачів нерухомого майна.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про вжиття заходів забезпечення позову ґрунтується на припущеннях заявника і при цьому ним недостатньо обґрунтовано належним чином необхідності вжиття заходів забезпечення позову, які вже були вжиті державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження, не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу в розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження фактів імовірності утруднення виконання або неможливості виконання рішення суду в майбутньому в разі невжиття таких заходів, не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження  ОСОБА_3 спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, окрім того, застосування саме такого виду забезпечення позову може призвести до порушення прав ОСОБА_3 , яка не є учасником даної справи та не має боргових зобов`язань перед ТОВ «ФК «Форінт», тому підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, і прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що підставою звернення позивача із заявою про забезпечення позову стало саме виявлення факту відчуження спірного нерухомого майна, а позивач повідомив суду про те, що відбулося відчуження спірного майна і про наявність ризику повторного його відчуження, оскільки майно жодним чином не обтяжено та може бути безперешкодно відчужене на користь третіх осіб. Оскільки на момент відкриття виконавчого провадження спірне нерухоме майно було відчужено ОСОБА_4 за договором дарування від 14 серпня 2015 року, накладення арешту на спірне нерухоме майно державним виконавцем було неможливим, тому арешт на майно боржника виконавцем не накладався. Звертаючись до суду позивач переслідує мету не отримання рішення суду, яке лише підтверджує факт порушення його прав та законних інтересів, а можливість його реального виконання, тобто захист порушеного права. Метою поданої заяви про забезпечення позову є саме недопущення відчуження спірного майна та як наслідок неможливість виконання рішення суду, обов`язковість виконання якого передбачена Конституцією України та практикою ЄСПЛ. Достатніми, обґрунтованими та переконливими доводами необхідності вжиття заходів забезпечення позову, на думку заявника, є наявність судового спору предметом якого є нерухоме майно та об`єктивна можливість особи, яка таким майном володіє відчужити таке майно, а доводи викладені в заяві про забезпечення позову є більш ніж переконливими, тим більше враховуючи той факт, що майно вже було один раз відчужено і тому впевненість суду першої інстанції в тому, що новий власник його не відчужить не ґрунтуються на матеріалах та обставинах справи.В обґрунтування доводів заяви про забезпечення позову позивачем також було надано суду інформаційні довідки з ДРРПНМ, які підтверджують факт відчуження майна на користь ОСОБА_3 , окрім того, матеріалами позовної заяви підтверджувались обставини наявності спору, обставин та передумов відчуження майна. На переконання заявника, зазначених доказів є достатньо для обґрунтованого припущення можливості відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб та як наслідок, утруднення виконання рішення суду. При цьому, якщо суд вважав, що забезпечення позову може вплинути на права та законні інтереси ОСОБА_3 , яка не була учасником судового провадження на момент вирішення питання доцільності вжиття забезпечувальних заходів, то він мав всі підстави та повноваження самостійно залучити ОСОБА_3 до провадження, адже про обставини відчуження майна суду першої інстанції було відомо ще в січні 2020 року, проте замість того, щоб вжити заходів з метою захисту порушеного права та недопущення утруднення вірогідного рішення, суд відмовив в задоволені заяви з формальних підстав.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Яким`як О.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. 
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що у грудні 2019 року ТОВ «ФК «Форінт» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило визнати недійсним договір дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 14 серпня 2015 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. за реєстровим № 6465, посилаючись на те, що цей договір укладено з метою уникнення боржника ОСОБА_1 від повернення кредитної заборгованості на загальну суму 6 516 084,63 грн, стягнутою за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року.
Як вбачається із наданої заявником Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 листопада 2019 року, домоволодіння, що розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 ,на яке просив накласти арешт позивач належить на праві власності ОСОБА_3 , до якої позивач не звертається з позовними вимогами та яка не приймала і не була залучена до участі у справі.
Також на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд установив, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві 30 березня 2016 року було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми заборгованості 6 516 084,63 грн, а також домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права які можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
Встановлено, що сторонами у справі про визнання недійсним договору дарування на час постановлення ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року були лише позивач - ТОВ «ФК «Форінт» та відповідачі:  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 як нинішнього власника спірного домоволодіння, яке було подано до суду разом із заявою про забезпечення позову, судом першої інстанції не було розглянуто у призначеному підготовчому судовому засіданні, оскільки розгляд справи було відкладено за клопотанням сторін, у тому числі позивача.
Посилання апеляційної скарги про те, що за обставин встановленого факту того, що забезпечення позову може вплинути на права та законні інтереси ОСОБА_3 , яка не є учасником судового провадження на момент вирішення питання доцільності вжиття забезпечувальних заходів, то суд першої інстанції мав всі підстави та повноваження самостійно залучити ОСОБА_3 до участі у справі не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки за змістом статей 53, 197 ЦПК України залучення до справи, яка розглядається в порядку загального позовного провадження, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, повинно вчинятися з дотриманням прав всіх учасників справи висловити свої міркування або заперечення щодо заявленого клопотання, тобто повинно відбуватися саме в підготовчому засіданні.
При цьому виділені матеріали справи (дублікат) були повернуті до суду першої інстанції для продовження розгляду після скасування ухвали від 27 січня 2020 року про визнання неподаною та повернення заяви про забезпечення позову 27 березня 2020 року, а відповідно до вимог частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку вжиттям заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно буде вирішено питання щодо прав та обов`язків особи, яка не є стороною справи, що є недопустимо з огляду на завдання та основні засади цивільного судочинства.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб, зокрема нинішнього власника спірного нерухомого майна.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача, суд обґрунтовано виходив з того, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Втім, заява ТОВ «ФК «Форінт»містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним без належного обґрунтування, що не є достатньою підставою для забезпечення позову у запропонований спосіб, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а спірне майно на час відкриття провадження за даним позовом уже було відчужене одним з відповідачів за платним правочином.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб, оскільки на даному етапі провадження він є цілком недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову у справі, при тому, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про визнання недійсним договору дарування, укладеного між відповідачами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Разом з тим, відмова у забезпечені позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою, якщо будуть усунуті встановлені судом обставини, які перешкоджають вжити заходи забезпечення позову. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» залишити без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                                             Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                       С.А. Голуб

                                                                                                                  Д.О. Таргоній