Постанова
Іменем  України 
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 352/601/16-ц
провадження № 61-22569св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 рокув складі судді Гургули В. Б. та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Малєєва А. Ю., Матківського Р. Й.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0, 0033 га, яка розташована на території Загвіздянської сільської ради, та встановити огорожу відповідно до розмірів, визначених державними актами на право приватної власності на землю.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Загвіздянської сільської ради № 20 від 21 грудня 1993 року їй було надано в користування дві земельні ділянки - 0, 057 га та 0, 0180 га, загальна площа яких становить 0, 0747 га. На вказані земельні ділянки 29 грудня 1993 року їй видано державний акт на право приватної власності на землю. 
Відповідач ОСОБА_2 є суміжним землекористувачем земельних ділянок, які розташовані в садовому товаристві (далі - СТ) «Лісова поляна», на даний час «Нафтовик». 
У 2016 році Державним підприємством «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення їй (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), з якої виявлено, що по координатах вирахувано загальну площу земельних ділянок 0, 0714 га, яка складається з ділянки № 1 площею 0, 534 га та ділянки № 2 площею 0,0180 га, що на 0, 0033 га менше, ніж вказано в державному акті, виданому на її ім`я.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 самовільно захопила в неї земельну ділянку площею 0, 0033 га і в добровільному порядку повернути її не бажає, просила позов задовольнити. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надала належних доказів порушення її права власності на земельну ділянку та створення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом самовільного захоплення її частини. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що правовстановлюючим документом на право власності на земельні ділянки як її, так і відповідача є державний акт на право власності на земельну ділянку, а тому розміри земельних ділянок на місцевості повинні відповідати розмірам, які зазначені в державних актах. З наданої нею технічної документації із землеустрою вбачається, що фактичні межі їх земельних ділянок не відповідають межам, відображених на державних актах, однак суди цього не врахували, внаслідок чого дійшли до неправильного висновку щодо відповідності конфігурації і розмірів твердої межі, встановленої відповідачем.
Разом з тим зазначає, що апеляційний суд безпідставно відхилив горизонтальну зйомку земельних ділянок, виготовлену 19 квітня 2016 року Державним підприємством «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», надану нею як доказ порушення її правана земельну ділянку.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
06 червня 2018 року справа № 352/601/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду               і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються          у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що рішенням Загвіздянської сільської ради № 20 від 21 грудня 1993 року ОСОБА_1 було надано в користування дві земельні ділянки - 0, 057 га та 0, 0180 га, загальною площею 0, 0747 га. 
29 грудня 1993 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю, серія ІФ №13-11-12-2/287, згідно з яким зазначені земельні ділянки передані їй у приватну власність.
Земельна ділянка ОСОБА_1 має спільну межу із земельною ділянкою ОСОБА_2 № 34, розміром 0, 06 га, якою відповідач користується в незмінних межах з 1987 року (з моменту розподілу), підтвердженням чого є членська книжка СТ «Лісова поляна» від 09 вересня 1987 року.
Після розподілу ділянок в СТ «Лісова пісня» на межі між ділянкою ОСОБА_2 та ділянкою ОСОБА_1 позивач у відповідності до вимог статті 106 Земельного кодексу України встановила тверду межу в вигляді металевої сітки, яка в незмінному вигляді існує і на даний час.
29 грудня 1993 року ОСОБА_2 видали державний акт на право приватної власності на землю від 29 грудня 1993 року ІФ №13-11-12-2/293, в якому відображена вищезгадана тверда межа в існуючих на даний час розмірах і конфігурації.
Підтвердженням відповідності конфігурації і розмірів вищезгаданої твердої межі є і те, що її крайні точки є крайніми точками меж земельних ділянок всіх суміжних землекористувачів, а межі всіх суміжних ділянок сходяться і розходяться по прямих лініях через вищезгадані крайні точки, як це визначено державними актами суміжних землекористувачів.
Підтвердженням відсутності будь-яких земельних спорів між ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 та відсутності претензій позивача щодо розмірів і конфігурації існуючої межі є підписаний в 2015 році ОСОБА_1 акт прийому-передачі межових знаків.
Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення містить частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року (в редакції на час пред`явлення позову).
Установивши, що позивач не надала належних доказів порушення її права власності на земельну ділянку та створення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом самовільного захоплення її частини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, відхиляючи подану ОСОБА_1 горизонтальну зйомку земельних ділянок від 19 квітня 2016 року, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що вказана зйомка не підтверджує факт самовільного захоплення відповідачем належної позивачу частини земельної ділянки, оскільки проведена без  прив`язки до проектку формування території та встановлення меж села  Загвіздзя Тисменицького району і не свідчить про те, що земельна ділянка позивача зменшена за рахунок земельної ділянки відповідача, а тому безпідставними є доводи касаційної скарги в цій частині.
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 рокута постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            
                                                                                                            С. О. Карпенко
                                                                        
                                                                                                            В. А. Стрільчук