ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4723/20 Справа № 203/669/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                        ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Ткаченко І.Ю., Макаров М.О.
за участю секретаря — Синенко Є.А.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
       Публічного акціонерного товариства “Страхова компанія “Країна”, 

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства “Страхова компанія “Країна”, Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод”, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат,- 

ВСТАНОВИЛА: 

У лютому 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства “Страхова компанія “Країна”, Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод”, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат (т. 1 а.с. 2-9).
В обгрунтування позову позивач зазначає, що 17.08.2018 року на вул.Січеславська Набережна в районі будинку №9 в м.Дніпро, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Тойота р/н НОМЕР_1 , власником якого є Приватне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод», під керуванням водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах із відповідачем, автомобіля Шкода Октавія А5 р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , автомобіля Форд Фокус р/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_1 , автомобіля Шкода р/н НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25.09.2018 року водія ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні ДТП. З метою компенсації завданих збитків він звернувся до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», де згідно полісу було застраховано цивільно-правову відповідальність Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод», як власника транспортного засобу Тойота р/н НОМЕР_1 . 14.11.2018 року страховою компанією йому було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 34076 грн. 30 коп. Проте, згідно висновку експерта №3110/18/18 від 30.10.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Форд Фокус р/н НОМЕР_3 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить за вирахуванням ПДВ - 55312 грн. 21 коп., а розмір матеріального збитку – 61408 грн. 62 коп. Таким чином, страховою компанією не було доплачено страхове відшкодування в розмірі 21235 грн. 91 коп. З метою врегулювання правовідносин, він надіслав до страховика 30.11.2018 року заяву, а 21.01.2019 року досудову вимогу, які відповідачем було проігноровано.
Просив суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 21235 грн. 91 коп., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за період з 29.11.2018 року по 31.01.2019 року в сумі 1759 грн. 38 коп., у відповідності до ст.625 ЦК України за період з 29.11.2018 року по 31.01.2019 року три відсотки річних в сумі 146 грн. 62 коп. та інфляційні витрати в сумі 467 грн. 19 коп., а всього 23609 грн. 10 коп. Також позивач просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» різницю між розміром матеріального збитку та страховою виплатою та додаткові витрати, які він вимушено поніс внаслідок ДТП в сумі 6796 грн. 41 коп. Крім того, просив стягнути з відповідачів судові витрати по справі пропорційно до задоволених вимог. 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 21235 грн. 91 коп., інфляційні витрати в сумі 467 грн. 19 коп., три відсотки річних в сумі 146 грн. 62 коп., судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., а всього стягнути 22618 грн. 12 коп.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено (т. 2 а.с. 2, 4-11).
Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року додатково стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1  витрати на оплату послуг експерта в сумі 2700 грн. (т. 2 а.с. 14-15).
Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ “СК “Країна”, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права /т. 2 а.с. 17-22/.
ОСОБА_1 скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу ПАТ “СК “Країна” (т. 2 а.с. 40-44).
Інші учасники справи не скористались своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ПАТ “СК “Країна”. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині в частині стягнення недоплаченого страхового відшкодування та стягнення інфляційних витрат та 3% річних виходив з їх обґрунтованості. Відмовляючи у позовних вимогах про стягнення пені суд прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення на страховика відповідальності у вигляді сплати пені згідно ст. 36 Закону України №1961-IV. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.2018 року на вул.Січеславська Набережна в районі будинку №9 в м.Дніпро, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Тойота р/н НОМЕР_1 , власником якого є Приватне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод», під керуванням водія ОСОБА_2 , автомобіля Шкода Октавія А5 р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , автомобіля Форд Фокус р/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_1 , автомобіля Шкода р/н НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25.09.2018 року було встановлено вину водія ОСОБА_2 у вчиненні даної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.
Приватним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний завод» не заперечувалось, що на момент ДТП водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із підприємством та безпосередньо виконував свої трудові обов`язки.
Цивільно-правова відповідальність Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод», як власника транспортного засобу Тойота р/н НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована згідно договору №07/98/3.2.29 від 31.08.2017 року та полісу №АК/7193220 в Публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна».
Згідно полісу №АК/7193220 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, було встановлено в розмірі 100000 грн., франшиза – 0 грн.
Після настання страхового випадку позивач звернувся до вказаної страхової компанії з повідомленням про настання страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування.
Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 №170818, складеного за замовленням страхової компанії, вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу була визначено в сумі 78046 грн. 94 коп., вартість відновлювального ремонту та матеріальних збитків з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу визначена в сумі 37189 грн. 27 коп.
05.09.2018 року позивач звернувся до судового експерта Дроздова Ю.В. для визначення вартості завданого йому матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу під час ДТП, що мала місце 17.08.2018 року.
Згідно висновку автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року, вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу була визначена в сумі 136792 грн. 62 коп., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в сумі 61408 грн. 62 коп., а без врахуванням ПДВ в сумі 55312 грн. 21 коп.
Також з матеріалів справи вбачається, що зазначений висновок позивачем було направлено відповідачу засобами поштового зв`язку 08.11.2018 року та згідно повідомлення про вручення поштового відправлення отриманий останнім 14.11.2018 року.
14.11.2018 року страховою компанією на рахунок позивача було перераховано страхове відшкодування в розмірі оціненої шкоди згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 №170818 та за вирахуванням ПДВ, в сумі 34076 грн. 30 коп.
На подальші звернення позивача щодо здійснення доплати страхового відшкодування відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року, страховою компанією було надано відповідь про те, що нею в повному обсязі було виконано зобов`язання щодо здійснення страхового відшкодування в порядку та на умовах, регламентованих Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в зв`язку з чим відсутні підстави для перегляду прийнятого рішення.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Статтею ст. 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України Закону України №1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Пунктом 33.3 ст. 33 Закону України №1961-IV передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).
Згідно п.п. 34.2, 34.3, 34.4 ст. 34 Закону України №1961-IV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.
Відповідно до п.п. 36.1, 36.2 ст.36 Закону України №1961-IV встановлено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком.
Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
Наведені вище положення законодавства визначають порядок, підстави та розміри відшкодування винною особою збитків (шкоди), завданих потерпілій особі. При цьому, законом передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода майну потерпілої особи завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони – страховика (страхові організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винного у заподіянні майнової шкоди (пошкодженні транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим (власником іншого транспортного засобу, пошкодженого з вини страхувальника) та здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі.
Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнову шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника (у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування) або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншою від розміру фактично завданих збитків. В останньому випадку на винну особу (страхувальника) може бути покладено обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди.
При цьому, в такому випадку розмір здійсненої страхової виплати (страхового відшкодування) має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика (страхової суми) і може бути зменшений лише на розмір франшизи та/або розмір відповідного податку (ст. ст. 29, 36 Закону №1961-IV), а також розрахований з урахуванням фізичного зносу замінюваних при відновлювальному ремонті запчастин пошкодженого в ДТП авто. Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону №1961-IV).
Наведений правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, в постановах від 20.03.2019 року по справі № 522/438/18, від 20.03.2019 року по справі № 695/882/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що ДТП внаслідок якої було заподіяної механічні пошкодження автомобілю Форд Фокус р/н НОМЕР_3 , що належить позивачу, сталась з вини водія ОСОБА_2 , що на момент ДТП керував транспортним засобом Тойота р/н НОМЕР_1 , власником якого є Приватне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод», цивільно-правова відповідальність якого, як власника цього транспортного засобу, була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна».
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме на Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» в даному випадку покладено обов`язок відшкодувати завдані позивачу матеріальні збитки в розмірі оціненої шкоди та в межах ліміту страхування, і колегія суддів з ним повністю погоджується.
При виплаті страхового відшкодування розмір останнього було визначено виходячи із вартості відновлювального ремонту, визначеної за замовленням страховика суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 .
Поряд з цим, виходячи з аналізу наведених вище положень Закону України №1961-IV, зокрема ст. ст. 33,34 цього Закону, вбачається, що для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком може бути залучено свого представника, яким може бути працівник страхової компанії, аварійний комісар або експерт.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що оцінювач ОСОБА_5 , що проводив огляд транспортного засобу та склав звіт, на підставі якого страховиком було розраховано та здійснено виплату страхового відшкодування, не є особою, визначеною Законом України №1961-IV, яка мала право діяти від імені страхової компанії.
Також, судом вірно враховано, що оцінювач ОСОБА_5 при складанні звіту не попереджався про кримінальну відповідальність, діяв від імені страхової компанії на підставі оплатного договору надання послуг №17 від 28.03.2016 року, що може свідчити про його заінтересованість при вчиненні дій в інтересах відповідача.
Крім того, згідно наданого позивачем висновку автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року та протоколу огляду транспортного засобу, що є додатком до нього, вбачається, що експертом було виявлено пошкодження транспортного засобу, які не були враховані оцінювачем ОСОБА_5 при огляді транспортного засобу позивача та складанні звіту №170818. Вказаний висновок складений судовим експертом, що був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, поданий позивачем в порядку, передбаченому ст.106 ЦПК України.
Під час розгляду справи відповідачами не надано будь-яких належних обгрунтувань та доказів того, що наданий позивачем висновок експерта є неправильним або неповним та, що експертом при визначені розміру збитків було включено пошкодження, які не були заподіяні транспортному засобу внаслідок ДТП.
Також судом було враховано, що згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України №1961-IV страховик (МТСБУ) приймає рішення про здійснення страхового відшкодування після узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування.
Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не був ознайомлений із звітом №170818, звернувся до судового експерта для визначення розміру завданих йому збитків та в подальшому направив відповідний висновок страховику з заявами та досудовими вимогами про виплату страхового відшкодування в розмірі, визначеному висновком експерта.
Вказане свідчить про те, що розмір страхового відшкодування з позивачем не узгоджувався.
Судом першої інстанції вірно було відхилено доводи страхової компанії про те, що позивач не мав правових підстав самостійно обирати експерта для визначення розміру шкоди, оскільки позивач мав на це право згідно п. 34.4 ст. 34 Закону України №1961-IV.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно не визнав звіт оцінювача №170818 належним і допустимим доказом та при вирішенні позовних вимог в якості належного доказу прийняв до уваги саме наданий позивачем висновок автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року, і колегія суддів з цими висновками суду погоджується в повній мірі.
Згідно останнього вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу була визначена в сумі 61408 грн. 62 коп., а без врахуванням ПДВ в сумі 55312 грн. 21 коп.
В зв`язку з вищевикладеними обставинами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно обгрунтованості та необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 21235 грн. 91 коп., що становить різницю між розміром оціненої шкоди (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та за вирахуванням ПДВ) в сумі 55312 грн. 21 коп. та розміром виплаченого страхового відшкодування в сумі 34076 грн. 30 коп.
В частині заявлених позивачем вимог про стягнення зі страхової компанії пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, суд враховує наступне.
Згідно п. 36.1 ст. 36 Закону України №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України №1961-IV виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.
Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.
З матеріалів справи вбачається, що висновок автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року був направлений позивачем страховику 08.11.2018 року, а надійшов до останнього 14.11.2018 року, в день, коли було здійснено виплату страхового відшкодування.
Таким чином, вказаний висновок, що є доказом розміру завданих збитків, було подано позивачем з пропуском визначених п. 35.1 ст. 35 Закону України №1961-IV строків, в зв`язку з чим відповідно до п. 36.2 ст. 36 вказаного Закону строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату підлягав збільшенню на кількість днів такого прострочення.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів, як і суд першої інстанції погоджується із запереченнями відповідача щодо неправильного обрання позивачем періоду, за яких розрахована пеня.
Крім того, судом вірно враховано, що під час розгляду справи було встановлено, що розмір страхового відшкодування сторонами не узгоджувався та був наявний відповідний спір, який позивачем передано на вирішення до суду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для покладення на страховика відповідальності у вигляді сплати пені згідно ст. 36 Закону України №1961-IV.
В частині заявлених вимог про стягнення зі страхової компанії у відповідності до ст.625 ЦК України інфляційних витрат та трьох відсотків річних, суд враховує наступне.
За змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Як роз`яснено судам в п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК).
Оскільки судом встановлено, що страховик відповідно до поданих позивачем документів в повному обсязі не здійснив виплату страхового відшкодування, порушивши грошове зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо обгрунтованості та необхідності задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення зі страхової компанії у відповідності до ч. 2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних в сумі 146 грн. 62 коп. та інфляційних витрат в сумі 467 грн. 19 коп.
В своєму позові позивач також просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» матеріальні збитки в сумі 6796 грн. 41 коп.
Вказана сума включає в себе кошти в розмірі 6096 грн. 41 коп., що становлять різницю між розміром матеріального збитку та розміром страхового відшкодування, а також кошти в сумі 700 грн., які становлять додаткові витрати, що поніс позивач в зв`язку з розбиранням та збиранням запчастин.
Згідно висновку автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року вбачається, що вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу була визначена в сумі 136792 грн. 62 коп., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та ПДВ в сумі 61408 грн. 62 коп., а без врахуванням ПДВ в сумі 55312 грн. 21 коп.
Таким чином, заявлені позивачем до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» кошти в розмірі 6096 грн. 41 коп. становлять різницю між розміром матеріального збитку з урахуванням ПДВ та розміром страхового відшкодування без врахування ПДВ.
Поряд з цим, п. 36.2 ст. 36 Закону України №1961-IV встановлено, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
Під час розгляду справи стороною позивача не надано доказів щодо здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу та оплати такого ремонту.
Крім того, з огляду на наведені вище положення п. 36.2 ст.36 Закону України №1961-IV така доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, в разі документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, повинна проводитись страховиком.
Враховуючи викладене, суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів в розмірі 6096 грн. 41 коп., заявлені до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод», є безпідставними та задоволенню не підлягають, і колегія суддів з цими висновками погоджується.
На підтвердження заявлених вимог про стягнення витрат на зняття та встановлення бамперу в сумі 700 грн. позивач надав замовлення-наряд №7706 на виконання робіт по ремонту та обслуговування автомобіля від 21.08.2018 року ПП ОСОБА_6 та товарний чек від 21.08.2018 року про оплату відповідних робіт в сумі 700 грн.
Поряд з цим, позивач не навів належних обгрунтувань тому, що вказані витрати були вимушеними та пов`язаними саме з відновлювальним ремонтом належного йому транспортного засобу внаслідок його пошкодження під час ДТП, а також, що ці роботи були необхідними при проведенні огляду транспортного засобу експертом.
При цьому, судом також враховано, що ці роботи були замовлені та виконані 21.08.2018 року. В той час, як до експерта для визначення розміру збитків позивач звернувся пізніше, а саме 05.09.2018 року та огляд транспортного засобу експертом також проводився 05.09.2018 року.
Враховуючи викладене, суд вірно вважав безпідставними та необгрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» коштів в сумі 700 грн. та приходить до вірного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача в повному обсязі з яким погоджується і колегія суддів.
Крім того, з позовної заяви вбачається, що в якій позивачем було зазначено про понесення витрат по справі в сумі 3468 грн. 40 коп., які складаються з сплаченого при подачі позову судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. та витрат на оплату послуг експерта в сумі 2700 грн.
На підтвердження понесених витрат позивачем було надано квитанції про сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. та про оплату наданих експертних послуг від 30.10.2018 року в сумі 2700 грн.
Судо першої інстанції вірно було враховано, що висновок автотоварознавчої експертизи №3110/18/18 від 30.10.2018 року, складений судовим експертом Дроздовим Ю.В. був поданий позивачем в порядку ст.106 ЦПК України, визнаний судом належним та допустимим доказом і врахований при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог, що заявлені до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», а також враховуючи, що в задоволенні позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» було відмовлено в повному обсязі, суд прийшов до вірного висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь позивача слід стягнути витрати на оплату послуг експерта в сумі 2700 грн., і колегія суддів з цим погоджується.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції та яким була надана оцінка, а тому додаткового правового аналізу не потребують.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обгрунтував доводи своєї апеляційної скарги, а також, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена, а також, до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Страхова компанія “Країна” – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року – залишити без змін.        
Стягнути з  ОСОБА_7 судовий збір в сумі 14 407 грн. 50 коп. на користь держави Україна.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                І.Ю. Ткаченко                                                 
                                                                       М.О. Макаров