Постанова
Іменем України 
16 липня 2020 року
м. Київ
справа № 132/1234/17 
провадження № 51-654 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого в режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
захисника в режимі відеоконференції             ОСОБА_7 ,
законного представника                                    ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017020160000007, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Болган Піщанського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року ОСОБА_6 (неповнолітнього на час вчинення злочину) засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ч. 3 ст. 102 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону №838-VIII) зараховано       ОСОБА_6 у строк покарання строк перебування його під вартою з 06 січня     2017 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02 січня 2017 року близько 20:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля лісосмуги, що поруч зі шкільним стадіоном, розташованим у АДРЕСА_1 , спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи умисно, розуміючи протиправність своїх дій, спрямованих на заподіяння потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті останнього, однак маючи можливість їх передбачити, завдали численних ударів руками і ногами в ділянку голови та тулуба ОСОБА_11 , від чого останній втратив свідомість. Злякавшись того, що ОСОБА_11 знепритомнів ОСОБА_10 пішов додому, а ОСОБА_6 та ОСОБА_9 після того, як ОСОБА_11 прийшов до свідомості, продовжили завдавати йому удари руками і ногами в ділянку голови. Розуміючи, що         ОСОБА_11 від отриманих ударів знову перебуває у непритомному стані, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перенесли його до приміщення неопалювального шкільного туалету, що на вул. Соборній у с. Пиків Калинівського району Вінницької області, та, залишивши його там, розійшлись по домівках. 03 січня 2017 року о 09:00 місцевими жителями у приміщенні вказаного шкільного туалету було виявлено непритомного ОСОБА_11 у напівоголеному стані, його негайно було госпіталізовано до реанімаційного відділення Калинівської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 08:15 він помер, не приходячи до свідомості.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_13 в інтересах засудженого ОСОБА_9 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_14 задоволено. 
Вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в частині стягнення судового збору змінено. Виключено з вироку вказівку про стягнення із ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 в рівних частинах на користь потерпілої ОСОБА_15 640 грн витрат на сплату судового збору.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про перевірку вироку місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в касаційному порядку. Вказує, що місцевий суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що за встановлених судом обставин дії ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 119 КК України, враховуючи, що останній не бажав заподіяти потерпілому саме тяжких тілесних ушкоджень, тим більше не бажав настання його смерті. Крім того, вважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого та є явно несправедливим через суворість, оскільки участь          ОСОБА_6 у скоєнні злочину є досить незначною, інкриміновані дії він вчинив у неповнолітньому віці, визнав свою вину, однак не погодився з правовою кваліфікацією. При цьому зазначає, що, погоджуючись з висновками місцевого суду, за наявності сумнівів у правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 апеляційний суд безпідставно вирок суду першої інстанції залишив без зміни, при цьому свого рішення належним чином не мотивував.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор ОСОБА_14 вказує про необґрунтованість такої скарги, просить відмовити в її задоволенні.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 відмовився від поданого ним 08 липня 2020 року клопотання про відмову від касаційної скарги, та просив таку скаргу розглянути по суті касаційних вимог.
При цьому в судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 , законний представник ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за викладених у судових рішеннях обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,         ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , пояснень експертів ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .
Разом з тим судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку як докази дані, що містяться у: протоколах огляду місця події від 04 січня 2017 року та 17 січня 2017 року; протоколі проведення слідчого експерименту від 06 січня 2017 року за участю підозрюваного     ОСОБА_10 ; протоколі проведення слідчого експерименту від 10 січня            2017 року за участю підозрюваного ОСОБА_9 ; протоколах з додатками за результатом проведення НСРД від 23 березня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 № 1 від 03 лютого 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 3 від 06 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 4 від 06 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 5 від 06 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 07 від 24 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 08 від 25 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 12 від 18 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 13 від 23 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 14 від 25 січня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 32 від 07 лютого   2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 33 від 31 січня 2017 року; висновку судово-біологічної експертизи № 178 від 25 квітня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи № 41 від 23 березня 2017 року; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 11 від 26 березня 2018 року; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 12 від 26 березня 2018 року.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості           ОСОБА_6 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
На переконання колегії суддів, дії засудженого ОСОБА_6 з урахуванням обсягу пред`явленого обвинувачення суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 , оскільки дії останнього необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності;    2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.
Розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів.
З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між собою.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (прямим/непрямим) і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого. За таких обставин суб`єкт злочину усвідомлює можливість настання кінцевого наслідку (смерть потерпілого) в результаті заподіяних тілесних ушкоджень.
На відміну від цього вбивство з необережності може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. 
Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 , розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, які були активними, маючи значну кількісну перевагу (втрьох проти одного), неодноразово завдав ударів кулаками та взутими ногами в голову та по тулубу потерпілому ОСОБА_11 , який при цьому не чинив жодного опору та намагався втекти.
У судовому засіданні кожен із засуджених вказував, що обличчя потерпілого ОСОБА_11 після завданих ударів було закривавлене. Більше того, від отриманих побоїв у присутності засудженого ОСОБА_6 потерпілий два рази втрачав свідомість.
Тобто наслідки сукупності протиправних умисних дій ОСОБА_6 та інших засуджених достатньо очевидно давали підстави вважати, що заподіяння тілесних ушкоджень призводить до таких змін стану здоров`я потерпілого, які ставлять під загрозу його життя.
На переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_6 з суб`єктивної сторони мають ознаки непрямого умислу, оскільки він усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав, що внаслідок завдання ОСОБА_11 численних ударів у життєво важливі органи потерпілий може отримати тяжкі тілесні ушкодження.
Незважаючи на те, чи конкретизував у своїй свідомості ОСОБА_6 ступінь тяжкості завданих ним ушкоджень, у даному випадку він має нести відповідальність за ті тілесні ушкодження, які фактично були спричинені потерпілому його діями.
Що стосується наслідку у виді смерті потерпілого, то в її настанні є необережна форма вини ОСОБА_6 , оскільки він не бажав та не допускав такого наслідку, проте міг і повинен був усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого внаслідок своїх злочинних дій.
Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та виключають можливість кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК України.
З огляду на викладене доводи захисника про те, що засуджений ОСОБА_6 , завдаючи потерпілому ударів руками і ногами у голову та по тулубу, не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та не усвідомлював, що його дії можуть призвести до смерті потерпілого, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що повністю спростовуються здобутими у кримінальному провадженні доказами.
Крім того, не погоджуючись із призначеним засудженому ОСОБА_6 покаранням, захисник ОСОБА_7 вказує про невідповідність такого покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Санкція ч. 2 ст. 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за тяжкий злочин – на строк не більше 7 років.
Тобто у разі визнання неповнолітньої особи винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та за відсутності підстав для застосування до неї положень ст. 69 КК України до такої особи може бути застосовано єдине можливе покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому ОСОБА_6 та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, суд виходив з того, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинений ним злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, за місцем тримання під вартою характеризується посередньо, частково відшкодував матеріальну шкоду. Також судом враховано думку потерпілих, які просили призначити ОСОБА_6 суворе покарання.
Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину в неповнолітньому віці. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
На переконання колегії суддів, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, особу засудженого, пом`якшуючі й обтяжуючі покарання обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання без застосування положень ст. 69 КК України.
У даному випадку призначене засудженому ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням вимог п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. А тому підстав вважати таке покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник наголошує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Апеляційний суд у ході перевірки кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в порядку апеляційної процедури ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , надав на них вичерпну відповідь, належним чином обґрунтував рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишив без задоволення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Враховуючи викладене, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                        ОСОБА_3