ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3759/19                                              Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Тихоненко О.М.,                                                                                                                                                  Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України (далі по тексту – відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в якому просив:
- визнати протиправними дій відповідача щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язати відповідача здійснити донарахування та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, з урахуванням додаткової щомісячної грошової винагороди та індексації грошового забезпечення. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року значений позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України щодо не включення індексації грошового забезпечення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 . 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням індексації грошового забезпечення. 
В решті позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове.
Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом начальника 11 прикордонного загону (по особовому складу) від 01.08.2018 року № 198-ОС старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІІ категорії (тип А) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Костянтинівка», звільнено у запас наказом начальника 11 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.06.2018 року № 154-ОС, за статтею 26 частиною 6 пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Відповідно до вищевказаного наказу вислуга років позивача на день звільнення складає: календарна – 19 років 04 місяці 04 дні; пільгова – 10 років 10 місяців 07 днів; загальна – 30 років 02 місяців 11 днів (а.с.12).
Також, даним наказом визначено виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення  за кожний повний календарний рік служби – за 19 календарних років.
У відповідь на запит позивача, відповідачем 04.12.2019 були направлені довідка-розрахунок щодо розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та копії особистих карток грошового забезпечення з 2016 по 2018 роки. 
Відповідно до довідки-розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , виданої головним бухгалтером – начальником фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби), останньому здійснено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 89  583,29 грн., без включення при її розрахунку щомісячної додаткової грошової винагороди (а.с.6). 
Як вбачається з особистої картки ОСОБА_1 , у період з серпня 2016 року по липень 2017 року, ОСОБА_1 щомісячно виплачувалася щомісячна додаткова грошова допомога, яка входила до складу грошового забезпечення (а.с.7-8).    
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні з військової служби, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при нарахуванні одноразової грошової допомоги при звільненні позивача, щомісячна додаткова грошова винагорода  правомірно була не врахована, проте індексація грошового забезпечення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні має бути включена.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні (оскаржується тільки позивачем), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, який  регулює відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни (далі по тексту - Закон № 2232-XII) та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII  (далі по тексту - Закон № 2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Усі нормативно-правові акти зазначені у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, у відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина 2 статті 1-2 Закону № 2011-XII).
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Ч. 2 вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
У частині 2 статті 9 Закону №2011-XII наведено перелік складових грошового забезпечення, а саме: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:
1) посадовий оклад;
2) оклад за військовим званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;
4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
При цьому, п. 1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558 (далі по тексту – Інструкція № 558) встановлено, що цю Інструкцію розроблено відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,  «Про Державну прикордонну службу України», постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які визначають види та розміри надбавок для виплат військовослужбовцям.
Підпунктом 1 пункту 6 глави 9 розділу ІV Інструкції № 558 передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які в разі звільнення з військової служби мають право на отримання одноразової грошової допомоги, до їх грошового забезпечення, з якого нараховується ця одноразова грошова допомога, включаються - посадовий оклад, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород). 
Відповідно до пункту 1 глави 9 розділу ІV Інструкції № 558 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. 
У той же час, Постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», яка була прийнята у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294, було встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду для військовослужбовців Державної прикордонної служби Україна. 
Проте, станом на момент звільнення позивача зі служби, вищезазначені постанови втратили чинність.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції наголошує, що позивачем безпідставно не взято до уваги мотиви відмови в задоволенні позовних вимог викладені судом першої інстанції, та втрату чинності нормативно-правових актів, на які позивач повторно посилається в апеляційній скарзі.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача, що виходячи із приписів пункту 2 Постанови № 889 на яку посилається останні, станом на момент її чинності, щомісячна додаткова грошова винагорода мала тимчасовий характер, і її розмір не був фіксованим, а виплата не була щомісячною, тобто постійною, а тому вона не могла бути включенв до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2014 року у справі № 21-473а14 та у постанові Верховного Суду від 29.08.2019 у справі №820/875/18.
Ця винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати; вона (винагорода) виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Тобто, виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що оскільки спірний додатковий вид грошового забезпечення (щомісячна додаткова грошова винагорода) мав періодичний статус виплати, так як виплачувалась позивачу не постійно, а тільки з серпня 2016 року по липень 2017 року (а.с.7-8), тобто загалом 12 місяців, і більше ніж за рік перед звільненням, відповідач обґрунтовано не включив цей додатковий вид грошового забезпечення в розрахунок суми одноразової грошової допомоги при звільненні позивача.
Твердження позивача в позовній заяві щодо необхідності застосування висновків, викладених в постанові Верховного Суду, зокрема від 22.10.2019 у справі №826/2447/18, колегія суддів також оцінює критично, оскільки у вказаній справі щомісячна додаткова грошова допомога виплачувалась позивачу щомісячно останні 24 перед звільненням. Тобто, станом на момент звільнення жодна із сторін не знала і не могла знати про подальші виплати вказаної щомісячної додаткової грошової допомоги.
Крім того, посилання позивача на правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17, є помилковими, оскільки у даних справах Верховний Суд усував розбіжності щодо неоднакового застосування норм права при вирішенні питання про врахування додаткової грошової винагороди при обчисленні пенсії (ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), а не при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні (ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військо службовців та членів їх сімей»).
Водночас, у рішенні, що є предметом апеляційного перегляду, спірним є питання можливості включення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, яка, як вже було зазначено вище судом, з урахуванням правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду, до такої одноразової виплати, не включається.
Відтак, з огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням додаткової щомісячної грошової винагороди не підлягають задоволенню.
Отже, в цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та залишає без задоволення апеляційну скаргу позивача.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не включення індексації грошового забезпечення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні (оскаржується тільки відповідачем), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду по справі № 2540/3248/18 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України щодо не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 07.07.2016 по 10.07.2017 та з 11.04.2018 по 01.08.2018 та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 2382) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 07.07.2016 по 10.07.2017 та з 11.04.2018 по 01.08.2018 включно. 
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Тобто, відносини в даній справі мають преюдиційний характер, що враховується судом під час розгляду справи.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі по тексту – Закон) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Частиною 1 та 5 статті 2 Закону встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Приписами частини 2 статті 5 Закону передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).
Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713.
Таким чином, у даному випадку, індексація є складовою частиною додаткового грошового забезпечення, яке позивач отримав відповідно рішення Чернігівського окружного адміністративного суду по справі № 2540/3248/18, а тому вона має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обраховується одноразова грошова допомога при звільненні.
Посилання апелянта про те, що виплата грошового забезпечення військовослужбовців врегульована виключно спеціальними законами та підзаконними актами і додаткові гарантії працівників, а визначені законодавством щодо індексації заробітної плати, щодо грошового забезпечення не застосовується, є безпідставними, оскільки положення законодавства щодо заробітної плати, якими додатково врегульовані відносини, що не знайшли відповідного регулювання спеціальними законами, повинні субсидіарно застосовуватися також і щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Отже, в цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та залишає без задоволення апеляційну скаргу відповідача.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу суду.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційних скаргах, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1  ст. 260 КАС України  питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –      
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 15.07.2020 року