ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 567/206/15-к
провадження № 51-7667км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 , 
прокурора                           ОСОБА_5 ,
адвоката                              ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, постановлені стосовно ОСОБА_8 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі частини 5 статті 369 Кримінального кодексу України (далі – КК) (у редакції Закону України № 1261-VII від 13 травня 2014 року). Кримінальне провадження № 4201580000000028 від 16 лютого 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 КК (у редакції Закону України № 1261-VII від 13 травня 2014 року), стосовно ОСОБА_8 закрито.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року ухвалу місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 ,  не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно ОСОБА_8 , просить їх скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх вимог стверджує, що ухвала місцевого суду, якою ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності, безпосередньо стосується прав, інтересів його підзахисного та має преюдиційне значення щодо фактів винуватості ОСОБА_7 , оскільки містить прямі посилання на нього.
Стверджує, що підозру ОСОБА_8 було оголошено 25 лютого 2015 року, а заяви про зізнання, на які посилається суд, датовані 26 лютого 2015 року, що унеможливлює прийняття рішення про звільнення від кримінальної відповідальності особи з підстав, передбачених частиною 5 статті 369 КК.
Стверджує, що переважна більшість доказів, у тому числі матеріали негласних (слідчих) розшукових дій, покладених в основу винуватості ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 4201580000000028 (справа №567/206/15-к), отримано органами досудового розслідування у межах кримінального провадження № 2201518000000001 (№567/169/15-к). Всупереч вимогам кримінального процесуального закону такі докази виділені не були, що ставить під сумнів їх допустимість у вказаному кримінальному провадженні. 
Наполягає на незаконності складів місцевого та апеляційного судів, які розглядали кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 , виділене з  кримінального провадження № 2201518000000001, з підстав неможливості розгляду цієї кримінальної справи, наведених в ухвалах Апеляційного суду Рівненської області від 12 березня 2015 року та Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2019 року. При цьому прокурор ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді кримінального провадження, згідно з ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 липня 2017 року був відведений від участі у справі №567/169/15-к внаслідок упередженості. 
Вищезазначені обставини залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції.
У запереченні на касаційну скаргу захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах особи, звільненої від кримінальної відповідальності, ОСОБА_8 , стверджує про законність судових рішень, оскільки судами належним чином перевірено підстави звільнення його підзахисної від кримінальної відповідальності та належним чином умотивовано прийняті рішення. Натомість доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 фактично зводяться до необхідності повторного дослідження доказів через незгоду з їх оцінкою. 
Прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, у запереченні на касаційну скаргу просить судові рішення залишити без змін, зважаючи на їх законність та обґрунтованість. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 наполягав на задоволенні його касаційної скарги за доводами, викладеними у ній.
Прокурор у судовому засіданні стверджував про безпідставність доводів адвоката ОСОБА_6 щодо незаконного складу суду під час розгляду апеляційної скарги та порушення порядку звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності. Проте, погодився з тим, що виклад фактичних обставин в ухвалі суду першої інстанції вказує на вчинення ОСОБА_7 злочину, який не був предметом судового розгляду, у зв`язку з чим підтримав у цій частині доводи, зазначені в касаційній скарзі.    
ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_10 було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. У поданому на адресу Суду клопотанні просили судовий розгляд провести за їх відсутності.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог статті438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно із частиною 1 статті 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статті 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною 2 статті 24 КПК.
Одночасно згідно зі статтею 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до частини 1 статті 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до частини п`ятої зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
До того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»).
Презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Грабчук проти України»).
Крім того, згідно із частиною 1 статті 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. 
Констатуючи в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності стосовно ОСОБА_8 факт надання нею неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, а саме ОСОБА_7 за вчинення ним в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням свого службового становища, суд першої інстанції вказав прізвище особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, що дає можливість ідентифікувати цю особу, та, виходячи зі змісту судового рішення, фактично свідчать про його винуватість.
Отже, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 місцевим судом була постановлена ухвала про звільнення його від кримінальної відповідальності, яка стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_7 , хоча він не був учасником даного кримінального провадження і стосовно нього судовий розгляд не проводився.
Викладені таким чином фактичні обставини кримінального правопорушення в ухвалі суду першої інстанції беззаперечно зачіпають права та законні інтереси ОСОБА_7 і, одночасно, порушують закладені в Конституції України та КПК загальні засади кримінального провадження: презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини і  забезпечення права на захист.
З огляду на зазначене, доводи захисника про те, що виклад фактичних обставин в ухвалі місцевого суду про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_8 містить у собі дані, які вказують на вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 і порушують його права та законні інтереси є обґрунтованими.  
На зазначене істотне порушення кримінального процесуального закону не звернув уваги суд апеляційної інстанції, який відкрив провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , розглянув її по суті та відмовив у її задоволенні.
Щодо доводів адвоката ОСОБА_6 стосовно незаконного складу суду під час розгляду його апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Незважаючи на взаємопов`язаність злочинів, які  інкримінувалися ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , досудове розслідування щодо них здійснювалося окремо: стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 2201518000000001 від 11 січня 2015 року; стосовно ОСОБА_11 – у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 4201580000000028 від 16 лютого 2015 року.
З матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , яке є  у  розпорядженні Верховного Суду, колегія суддів не може зробити висновок про те, у зв`язку з чим судді апеляційного суду залучалися до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 2201518000000001 стосовно ОСОБА_7 .
Проте, підстав, передбачених статтею 76 КПК, які унеможливлюють повторну участь суддів апеляційного суду у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 4201580000000028 стосовно ОСОБА_8 не вбачається. Не заявлялися з цих підстав і відводи учасниками судового провадження.
Неможливість брати участь у розгляді кримінального провадження прокурором ОСОБА_12 , про яку йдеться у касаційній скарзі, була предметом з`ясування апеляційного суду під час розгляду заявленого ОСОБА_6 відводу, який ухвалою суду від 02 липня 2018 року, залишений без задоволення, з огляду на відсутність підстав, передбачених статтями 77, 81 КПК. Не вбачає таких підстав і суд касаційної інстанції.      
Враховуючи викладене, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а ухвали судів першої та апеляційної інстанцій – скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого слід розглянути клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, з урахуванням наведеного.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3