ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/12793/17                                                                             Суддя першої інстанції: Добрівська Н.А.,
Кузьменко А.І., Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 липня 2020 року                                                                                       м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                        - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,
          за участю секретаря                     - Король Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, 
ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року № 953 о/с «По особовому складу» в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1, заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року, за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;
- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 вересня 2017 року по день прийняття рішення у справі;
- за час невідбутої відпустки за 2017 рік стягнути з Міністерства внутрішніх справ України матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково: 
- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року № 953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції ОСОБА_1 (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року.
- стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 182296 грн 06 коп.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач - Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам, а також неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що в Міністерстві внутрішніх справ України були скорчені усі посади атестованих працівників, а повноваженнями пропонувати позивачу посаду в органах Національної поліції України він не наділений. Також скаржник вказує на те, що суд першої інстанції помилково включив до розрахунку середнього місячного грошового забезпечення суму виплаченої ОСОБА_1 в листопаді 2015 року грошову винагороду та застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, який не регулює спірні правовідносини. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив скаржник описує обставини справи, які вже перевірялися судом, та не наводить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Також ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі.  
Під час судового засідання представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити з підстав, викладених у ній. 
Позивач в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року - без змін, виходячи із наступного.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 01 вересня 1996 року був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с «По особовому складу» позивач був звільнений у запас Збройних Сил України з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно з п.п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі № 826/26466/15 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с в частині звільнення позивача, поновлено його на раніше займаній посаді та стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392982 грн 49 коп.
Також вказаним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції та зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття позивача на службу до поліції у відповідності до п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».
Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року. 
На виконання вказаного судового рішення Міністерство внутрішніх справ України винесено наказ від 21 грудня 2016 року № 1223 о/с «По особовому складу», яким скасовано пункт наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.
Міністерство внутрішніх справ України листом від 06 червня 2017 року № 7946/05/22-2017 запропонувало Голові Національної поліції України вжити заходів щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі № 826/26466/15 в частині прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».
Листом від 04 липня 2017 року № 7117/01/12-2017 Національна поліція України повідомила відповідача про те, що термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, тому вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в порядку, передбаченому п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі ст.ст. 47, 52 вказаного Закону.
Комісія у складі посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України 08 вересня 2017 року склала акт, у якому зазначила, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та в ньому скорочено всі атестовані посади, а тому керівництво МВС України позбавлене можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду атестованого працівника міліції як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в територіальних органах МВС України, а також будь-яку посаду працівника міліції. 
Також в акті зазначено, що ОСОБА_1 було запропоновано за бажанням прибути 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС і з`ясувати наявність вакантних посад працівників (цивільний персонал) у Міністерстві внутрішніх справ України. Проте позивач до відповідного Департаменту не прибув. 
Крім того позивачу, згідно з актом від 08 вересня 2017 року, було роз`яснено, що призначення на посади поліцейських відбувається відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», рішення щодо призначення особи на посади поліцейського є виключною компетенцією Національної поліції України (керівника територіального органу поліції).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року № 953 о/с (по особовому складу) полковника міліції ОСОБА_1, заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року звільнено з займаної посади відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів).
Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач, згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 03 січня 2018 року № 7о/с «По особовому складу», був прийнятий на службу в поліцію слідчим слідчого відділення Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 10 січня 2018 року.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення через скорочення штатів за пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення) перебуває у нерозривному зв`язку із необхідністю дотримання другої вимоги - відсутність можливості подальшого використання на службі.
Суд першої інстанції врахував, що судовими рішеннями у справі № 826/26466/15 було встановлено факт того, що позивач виявив бажання проходити службу в органах Національної поліції. В той же час, приймаючи оскаржуваний, наказ Міністерство внутрішніх справ України послалось виключно на пп. «г» п. 64 Положення. Вимоги п.п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» враховані не були. 
Також суд першої інстанції зауважив, що всупереч положенням ст. 492 Кодексу законів про працю України та положенням Закону України «Про Національну поліцію» позивачу не пропонувались посади, які заміщуються поліцейськими, а докази відмови позивача від проходження служби в поліції відсутні, в той час, як звільненню через скорочення штатів за п. 10 розділу ІХ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Єдиною підставою для звільнення ОСОБА_1 зі служби стало скорочення штату, які відбулося внаслідок набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2012 року № 686 було затверджено Положення про органи досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України та Положення про Головне слідче управління МВС України. Відповідно до п. 1.1. Положення про Головне слідче управління МВС України, воно було структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, який забезпечує в межах повноважень виконання законодавства України про кримінальне провадження та є головним органом досудового розслідування в системі МВС України.
У подальшому наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1389 затверджено Структуру апарату Міністерства внутрішніх справ України та визнано таким, що втратив чинність наказ МВС від 06 вересня 2013 року № 861 «Про впорядкування загальної структури МВС України» (зі змінами). До Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1389, не увійшло Головне слідче управління МВС України.
Вказані зміни у структурі Міністерства внутрішніх справ України були зумовлені тим, що з 07 листопада 2015 року набув чинності Закон України «Про Національну поліцію». 
Зазначеним Законом був установлений спеціальний порядок забезпечення дотримання прав осіб, які працювали в органах Міністерства внутрішніх справ України та підлягають звільненню у зв`язку з переходом певних повноважень до органів Національної поліції України. 
Відповідно до п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно з п.п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
У свою чергу п. 64 «г» Положення передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
За правовим висновком, що був сформульований Верховним Судом України, зокрема у постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, та у подальшому підтриманий Верховним Судом, зокрема у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 821/3755/15-а, від 23 травня 2018 року № 808/9013/15, вирішуючи питання про правомірність звільнення при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, варто мати на увазі, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
При  вирішенні апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що відповідач  належними доказами підтвердив відсутність можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі в органах МВС України. Разом з тим встановлені п.п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» гарантії працівникам міліції, які виявили бажання проходити службу в органах поліції, забезпечені не були. 
На підтвердження неможливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі в органах Національної поліції, відповідач надав копію листа Національна поліція України від 04 липня 2017 року № 7117/01/12-2017, згідно з яким термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, тому вирішити питання щодо прийняття позивача на службу в порядку, передбаченому п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими. 
Разом з тим, відповідно до п.п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.
Під час розгляду справи № 825/3735/15-а Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до п. 64 «г» Положення. В іншому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту). Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування п. 10  розділу XI Закону України «Про Національну поліцію»  щодо звільнення особи за скороченням штатів.
Пропозиція щодо продовження служби в поліції шляхом призначення на посаду без конкурсу або про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади позивачу не надходила. Питання про можливість призначення ОСОБА_1 на посаду без проходження конкурсу було вирішене без урахування висновків суду у справі № 826/26466/15, а вакантні посади для участі в конкурсі на їх зайняття позивачу не пропонувалися.
Так, згідно з постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у вказаній справі, ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження служби, а навпаки, виявив бажання проходити службу в поліції, подавши відповідну заяву та пройшовши тестування щодо зайняття посади в Національній поліції України.
Натомість відповідач, всупереч указаному судовому рішенню, визнав лист Національної поліції України від 04 липня 2017 року № 7117/01/12-2017, який обґрунтований неподанням заяви про прийняття на службу в поліції у визначений законом строк,  достатнім доказом неможливості подальшого використання позивача на службі. 
Отже, Міністерство внутрішніх справ України фактично не перевірило належним чином можливість подальшого використання ОСОБА_1 на службі та передчасно прийняло наказ про його звільнення. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 був звільнений зі служби в міліції з порушенням установленого порядку.
У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Суд першої інстанції встановив, що час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що позивач з 10 січня 2018 року працює слідчим слідчого відділення Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, становить 122 дні (з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року).
При визнанні середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суд використав показник середньоденної заробітної плати у сумі 1494 грн 23 коп., який був розрахований у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі № 826/26466/16 на підставі довідки від 06 листопада 2015 року. 
Міністерство внутрішніх справ України в апеляційній скарзі зазначає, що до розміру грошового забезпечення за листопад 2015 року, який становив 7896 грн 00 коп., була включена грошова винагорода в розмірі 2740 грн 00 коп. Відповідач зазначає, що така винагорода не враховується під час обчислення місячного грошового забезпечення (середньої заробітної плати) у всіх випадках її збереження згідно із законодавством.
Надаючи правову оцінку зазначеному доводу, колегія суддів враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2015 року № 260 «Про деякі особливості грошового забезпечення та заробітної плати осіб начальницького складу та працівників органів внутрішніх справ» (у редакції, чинній на час видачі довідки від 06 листопада) Міністру внутрішніх справ було дозволено здійснювати виплату грошової винагороди поліцейським та працівникам, які займають керівні посади та посади слідчих з особливо важливих справ у Головному слідчому управлінні Національної поліції і здійснюють досудове розслідування у кримінальних провадженнях про корупційні та інші тяжкі і особливо тяжкі злочини.
Одночасно вказаною постановою було установлено, що грошова винагорода не враховується під час обчислення місячного грошового забезпечення (середньої заробітної плати) у всіх випадках її збереження згідно із законодавством і під час обчислення розміру грошового забезпечення (заробітної плати) для призначення пенсії та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Разом з тим, дослідивши довідку Департаменту юридичного забезпечення МВС України від 26 жовтня 2017 року № 12/6-6317, колегія суддів встановила, що місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2015 року становило 7896 грн 00 коп. та складалося з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, надбавки ОВЗ, надбавки ОРД та щомісячної премії. 
Натомість посилання на грошову винагороду, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2015 року № 260, у довідці від 26 жовтня 2017 року № 12/6-6317 - відсутні. 
Отже, доводи скаржника про включення до грошового забезпечення позивача за листопад 2015 року грошової винагороди не знайшли свого підтвердження. 
Також Міністерство внутрішніх справ України в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, який не регулює спірні правовідносини. 
Колегія суддів враховує, що порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ були визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.
Разом з тим, на час вимушеного прогулу ОСОБА_1 (з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року) зазначена Інструкція втратила чинність згідно з наказом від 31 жовтня 2016 року № 1131 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністерства внутрішніх справ України». Зазначений наказ був прийнятий, у тому числі відповідно до Закону України «Про Національну поліцію». Інший нормативно-правовий акт, який би визначав порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ - не приймався. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції при визначенні середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 правомірно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Отже, доводи апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 16 січня 2020 року, та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Головуючий суддя                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            В.В. Файдюк            

                                                                                                    Є.В. Чаку  

Постанова складена у повному обсязі 09 липня 2020 року.