КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/47580/19-ц                                                                Головуючий у суді І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження № 22-ц/824/8036/2020                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 липня 2020 року                                                                      м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом доакціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
На обґрунтування пред`явленого позову зазначила, що з 1 грудня 2016 року вона працювала у відповідача на різних посадах, а 18 лютого 2019 року її було переведено на посаду завідувача сектору касових операцій ТВБК № 10026/0151 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк». Наказом № 2892-к від 5 серпня 2019 року відповідач звільнив її із займаної посади у зв`язку з втратою довір`я відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України. Підставою для звільнення послугували: її пояснення (з доповненнями) від 10 червня 2019 року, від 25 червня 2019 року та від 3 липня 2019 року; висновок службового розслідування від 5 липня 2019 року; протокол засідання профспілкового комітету від 16 липня 2019 року № 10.
Позивач вважає своє звільнення незаконним з підстав недотримання відповідачем вимог трудового законодавства, зокрема розгляд подання про звільнення на засіданні профспілкового комітету 11 липня та 16 липня 2019 року відбувся за її відсутності з поважних причин, а саме: на засіданні профкому 11 липня 2019 року вона не була присутня з причин недопущення її та її адвоката на це засідання, а на засідання профкому, яке відбулось 16 липня 2019 року, вона не могла з`явитися через перебування на лікарняному, про що попередньо повідомила голову профкому. Крім того, 12 липня 2019 року позивач направила на адресу відповідача два листи із заявами про звільнення з посади за власним бажанням та за угодою сторін, які, у свою чергу, були розглянуті, але у задоволенні яких було відмовлено з тих підстав, що заявник намагається уникнути дисциплінарної відповідальності за винні дії. Таким чином є незаконними засідання профкому, на якому розглядалось питання про її звільнення та, відповідно, протокол засідання профкому від 16 липня 2019 року № 10, який в подальшому став однією з підстав видання наказу про звільнення.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд захисти її трудові права, порушені АТ «Ощадбанк», скасувавши наказ останнього про звільнення № 2892-к від 5 серпня 2019 рокута поновити її на посаді завідувача сектору касових операцій ТВБВ № 10026/0151 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк».
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року позов залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивачана підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки посада завідуючого сектору касових операцій, яку вона обіймала, безпосередньо пов`язана зі зберіганням, обробкою, реалізацією та використанням у процесі діяльності матеріальних цінностей, між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а роботодавцем було виявлено факти винних порушень вимог внутрішніх нормативних документів банку та посадових обов`язків позивача, що є об`єктивною підставою для втрати довіри зі сторони відповідача і неможливості в подальшому здійснення роботи з матеріальними цінностями.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Одночасно просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 серпня 2019 року по день прийняття судом апеляційної інстанції постанови з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на обставини, встановлені у змісті висновку від 5 липня 2019 року проведеного службового розслідування по матеріалам справи у якості порушень відносно позивача та не дав належної юридичної оцінки тому, що позивач тільки підтверджувала операції, коли бачила платіжні доручення в електронній системі, а відтак вона не могла і не повинна була згідно своїх посадових обов`язків особисто перевіряти належність підписів та печаток клієнтам банку. Відповідачем, як роботодавцем, не доведено факту належності позивача до працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, а також те, що такі операції становили основний зміст її трудових обов`язків, тому наявність лише суб`єктивної сторони - вини працівника, не є підставою для звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. При цьому судом безпідставно не взято до уваги надані позивачем докази, які свідчили про поважність причин її відсутності на засіданні профспілкової організації та протиправність прийнятого на ньому рішення. Крім того, суд застосував положення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України без врахування висновків, які містяться у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року в справі № 6-104цс14, що є порушенням вимог частини першої статті 360-7 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Литвин А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Як на підставу своїх заперечень зазначив про те, що відповідно до посадової інструкції завідувача сектору касових операцій ТВБК № 10026/0151 та укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність позивач належить до працівників, які безпосередньо обслуговують грошовіцінності. Під час розгляду справи судом першої інстанції досліджувалися докази, в тому числі, висновок службового розслідування від 5 липня 2019 року і жодних зауважень чи заперечень позивачем чи його представником щодо цього доказу заявлено не було. Як службове розслідування, так і власні пояснення позивача підтверджують вчинення нею порушень правил виконання видаткових касових операцій, що було враховано місцевим судом при ухваленні рішення. Як вбачається з матеріалів службового розслідування, оплата за видатковими операціями згідно заяв на видачу готівки здійснювалась, в тому числі ОСОБА_1 , внаслідок чого позивач була зобов`язана здійснювати ідентифікацію клієнтів банку, що отримували грошові кошти. Водночас ОСОБА_1 залишає поза увагою низку інших порушень, що встановлені службовим розслідуванням і також були підставою для втрати довіри до позивача. Щодо засідань первинної профспілкової організації, на яких розглядалось питання про надання згоди АТ «Ощадбанк» на звільнення ОСОБА_1 , то матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що 11 липня 2019 року адвоката позивача неправомірно не допустили в приміщення, в якому було заплановано проведення засідання первинної профспілкової організації з питання розгляду письмового подання роботодавця про розірвання трудового договору.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 обіймала посаду завідувача сектору касових операцій ТВБК № 10026/0151 філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» на підставі наказу № 596-к від 12 лютого 2019 року. З того ж дня, 18 лютого 2019 року, позивач несла повну індивідуальну матеріальну відповідальність, про що уклала з відповідачем відповідний договір.
За умовами вказаного договору позивач, як працівник, що займає посаду завідувача сектору касових операцій, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання (оброблення) і у зв`язку з викладеним зобов`язується: а) обережно поводитися з переданими їй на зберігання або на інші цілі матеріальними цінностями і вживати заходи щодо запобігання шкоди; б) своєчасно повідомляти керівника установи банку про всі обставини, що загрожують безпеці зберігання довірених їй цінностей; в) суворо дотримуватися встановлених правил здійснення операцій з цінностями і їх зберігання; г) не розголошувати ніде, ніколи і ні за яких обставин відому їй інформацію щодо зберігання цінностей, їх відправки, перевезення, охорони, сигналізації, а також пов`язані з ними службові завдання та доручення щодо каси.
Крім того, згідно посадової інструкції завідувача сектору касових операцій АТ «Ощадбанк», з якою ОСОБА_1 була ознайомлена 18 лютого 2019 року, позивач була матеріально відповідальною особою (пункт 1.5.) та була зобов`язана, серед іншого: забезпечити схоронність готівкових коштів і цінностей та належний контроль за їх обігом; забезпечити здійснення та контроль проведення ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів, виявляти операції, що підлягають фінансовому моніторингу, повідомляти про такі операції відповідальному працівнику з фінансового моніторингу; забезпечувати своєчасне формування та передачу первинних документів за касовими операціями (пункт 2.4.); організувати забезпечення зберігання готівки та цінностей (пункт 2.6.); забезпечувати здійснення операції з іноземною валютою (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), чеками (пункт 2.21.); забезпечувати здійснення видачі та приймання грошових коштів за рахунками клієнтів (пункт 2.25.).
24 травня 2019 року начальником філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» видано наказ № 618 про призначення документальної ревізії ТВБВ № 10026/026 (відділення, в якому відкрито рахунок клієнта ОСОБА_2 ).
7 червня 2019 року начальником філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» видано наказ № 682 про призначення проведення службового розслідування за фактами, зазначеними у службовій записці № 1100.23-12_2019_94 від 6 червня 2019 року начальника відділу ревізій щодо виявлених під час проведення документальної ревізії сумнівних операцій за рахунком № НОМЕР_1 (980) клієнта ОСОБА_2 в ТВБВ № 10026/0151.
Встановлено, що 10 червня 2019 року, 25 червня 2019 року та 3 липня 2019 року ОСОБА_1 надала письмові пояснення (пояснювальні записки) в рамках службового розслідування, в яких визнала факт порушення внутрішніх нормативних документів банку.
5 липня 2019 року було закінчено проведення службового розслідування та складено висновок, з яким ОСОБА_1 була ознайомлена та внаслідок складення якого, в цей же день AT «Ощадбанк»  було направлено на адресу профспілкової організації повідомлення про намір припинити трудові відносини з ОСОБА_1 , з проханням надати дозвіл на звільнення її з посади завідувача сектора касових операцій ТВБВ № 10026/0151 у зв`язку з втратою довір`я на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи, засідання первинної профспілкової організації було призначено на 11 липня 2019 року, однак було перенесено в зв`язку з відмовою ОСОБА_1 бути на ньому присутньою, з причин недопущення її адвоката - Іванова В.В. до кімнати засідання, а саме: в зв`язку з відсутністю повноважень ОСОБА_3 на виконання вимог статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». ОСОБА_1 була запрошена в зал засідання профспілкової організації, але за відсутності ОСОБА_3 , втім вона не скористалась своїм правом бути присутньою, що змусило первинну профспілкову організацію закрити та перенести засідання на іншу дату - 16 липня 2019 року.
12 липня 2019 року позивачем направлено поштою до AT «Ощадбанк» дві заяви про звільнення за власним бажанням та за угодою сторін, які надійшли до банку 16 липня 2019 року
16 липня 2019 року проведено друге засідання первинної профспілкової організації, на яке ОСОБА_1 та/або її представник не з`явились. За результатами засідання, протоколом № 10 від 16 липня 2019 року було надано згоду на припинення трудових відносин з ОСОБА_1 відповідно до вимог пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я.
22 липня 2019 року AT «Ощадбанк» направило позивачу відповіді на її заяви про звільнення за власним бажанням та за угодою сторін, де повідомило про неможливість задоволення вказаних заяв в зв`язку з розглядом цих питань профспілковим комітетом, в тому числі на підставі службового розслідування та притягнення винних осіб, згідно з результатами службового розслідування, до дисциплінарної відповідальності.
З матеріалів справи вбачається, що з 12 липня 2019 року по 4 серпня 2019 року включно позивач знаходилась на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності.
5 серпня 2019 року згідно наказу № 2892-к позивача було звільнено з посади завідувача сектору касових операцій ТВБК № 10026/0151 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» у зв`язку з втратою довір`я на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. Цього ж дня позивача було ознайомлено з наказом, видано його копію, видано трудову книжку і проведено повний розрахунок.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі, зокрема, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).
Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.
Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.
Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.
Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16.
З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.
Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника.
За змістом частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Як встановлено судом першої інстанції, на виконання вимоги частини першої статті 43 КЗпП України 16 липня 2019 року відповідачем був отриманий дозвіл первинної профспілкової організації Оболонського району філії - Головного управління по м. Києву та Київської області AT «Ощадбанк» на припинення трудових відносин з ОСОБА_1 у зв`язку з втратою до неї довір`я згідно пункту 2 статті 41 КЗпП України (протокол № 10 від 16 липня 2019 року).
Посада завідуючого сектору касових операцій, яку обіймала позивач, безпосередньо пов`язана зі зберіганням, обробкою, реалізацією та використанням у процесі діяльності матеріальних цінностей, а між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.
Факти вчинення порушень правил операційно-касової дисципліни під час виконання посадових обов`язків з боку позивача підтверджуються її письмовими поясненнями (пояснювальними записками) від 10 червня 2019 року, 25 червня 2019 року та 3 липня 2019 року, а також висновком службового розслідування від 5 липня 2019 року.
Таким чином, саме вчинені працівником дії щодо порушення вимог внутрішніх нормативних документів банку та посадових обов`язків стали підставою для втрати довір`я і неможливості в подальшому здійснення роботи з матеріальними цінностями.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що підставою для винесення наказу про звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України стали винні дії позивача, яка безпосередньо обслуговувала грошовіцінності, що стало підставою для втрати довіри до неї з боку роботодавця.
Посилання апеляційної скарги на те, що досліджені у службовому розслідуванні видаткові операції ініціювались іншими співробітниками, а позивач лише підтверджувала ці операції, внаслідок чого не могла особисто перевіряти належність підписів та печаток клієнтам банку не заслуговують на увагу як  безпідставні та такі, що суперечать пункту 1.18., пунктам 3.17-3.20. глави III «Здійснення касових операцій» Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», що затверджена постановою правління АТ «Ощадбанк» від 13 грудня 2012 року № 693. Як вбачається з матеріалів службового розслідування, оплата за видатковими операціями згідно заяв на видачу готівки здійснювалась, в тому числі ОСОБА_1 , внаслідок чого вона була зобов`язана здійснювати ідентифікацію клієнтів банку, що отримували грошові кошти.
Більш того, під час надання пояснень надходжень на її картковий рахунок сум, позивач зазначала, що декілька разів допускала порушення валютно-обмінних операцій, а саме: 7 травня 2019 року вона здійснила операцію купівлі у клієнта 200 дол. США без оформлення касових документів та без проведення операції в АБС ММФО і аналогічні дії були вчинені нею 10 травня 2019 року на суму 100 дол. США.
Отже, вирішуючи спір, районний суд правильно виходив з того, що при звільненні позивача за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України відповідачем дотримано норми законодавства про працю, які регулюють вивільнення працівників, тому позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не підлягають задоволенню.
Що стосується засідань первинної профспілкової організації, на яких розглядалось питання про надання згоди АТ «Ощадбанк» на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , то слід врахувати наступне.
Статтею 43 КЗпП України передбачено порядок розгляду подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Так, згідно з частиною другою цієї статті у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (частина третя статті 43 КЗпП України).
Відповідно до статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», статті 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації надає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки у випадках, передбачених законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61- 30894сво18) зазначено, що «як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору».
За частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що 11 липня 2019 року адвоката позивача неправомірно не допущено в приміщення, в якому було заплановано проведення засідання первинної профспілкової організації з питання розгляду письмового подання роботодавця про розірвання трудового договору. Позивачем не зазначено поважних причин саме своєї відмови від участі у засіданні профспілкової організації 11 липня 2019 року та відсутності на засіданні 16 липня 2019 року її представника з документальним підтвердженням повноважень на представництво. Тобто, сторона позивача своїм правом на участь у засіданнях профспілкової організації свідомо не скористалася.
З урахуванням того, що при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди профспілкової організації суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо немає інших порушень трудового законодавства, які дають підстави на його поновлення на роботі, рішення засідання первинної профспілкової організації Оболонського району філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 16 липня 2019 року, оформлене протоколом № 10, про припинення трудових відносин з позивачем у зв`язку з втратою довір`я не може вважатись таким, що суперечить вимогам трудового законодавства.
З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем спірних правовідносин та положень КЗпП України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                            Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                       С.А. Голуб

                                                                                                                  Д.О. Таргоній