ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року	Львів	Справа № 300/436/20 пров. № А/857/6660/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування постанови та припису,
          
суддя у І інстанції                                                            Остап`юк С.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               04 травня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі – Управління) за № 2128/1682/АВ/П/ПТ/ДТ-ФС від 09 січня 2020 року та припису за № ІФ2128/1682/АВ/П від 18 грудня 2019 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі № 300/436/20 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки жодних належних доказів вчинення ФОП ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, судом не здобуто і такі докази відсутні, то оскаржувані постанова та припис є протиправними та підлягають скасуванню.
У апеляційній скарзі Управління просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального права. Окрім того, на думку скаржника, присуджена судом сума витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою та завищеною у порівнянні із складністю даної справи та виконаними адвокатом роботами. 
ФОП подала апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу Управління, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог – без змін.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,  09 грудня 2019 року між Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області та Управлінням погоджено перелік платників податків для проведення з спільних перевірок з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з найманими особами на грудень 2019 року.
10 грудня 2019 року Управлінням видано наказ № 1568-Д «Про проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 », визначено період здійснення інспекційного відвідування з 10 грудня 2019 року по 19 грудня 2019 року.
На підставі вказаного наказу Управління було видано направлення за № 15-10/7398 для проведення позапланового заходу контролю у формі інспекційного відвідування ФОП.
Інспекційне відвідування позивача здійснено у період з 11 грудня 2019 року по 12 грудня 2019 року, за наслідками якого 12 грудня 2019 року складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовую найману працю за № ІФ2128/1682/АВ.
Відповідно до висновків вказаного акта, під час проведеного заходу контролю було встановлено допущення позивачем 10 грудня 2019 року до роботи ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин, чим порушено вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), та не забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, чим порушено вимоги частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці».
Такі висновки відповідача ґрунтуються на тому, що під час інспектування відвідування 10 грудня 2019 року о 15:00 год готелю-бару «Imperial Hotel», власником якого є позивач, встановлено на робочому місці працівника ОСОБА_2 . Згідно із наданими ним 10 грудня 2019 року поясненнями, він працює у позивача різноробочим два тижні, отримує заробітну плату в розмірі 700 гривень за один день. У ході інспекційного відвідування ОСОБА_2 здійснив поселення відвідувачів готелю в один із готельних номерів, взявши оплату за поселення.
Також, під час інспектування встановлено, що 11 грудня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено трудовий договір та подано повідомлення про прийняття працівника з 10 грудня 2019 року на роботу в Головне управління ДПС в Івано-Франківській області.
Згідно із поясненнями позивача, наданими під час інспекційного відвідування, ОСОБА_2 оформлений різноробочим 11 грудня 2019 року, оскільки 10 грудня 2019 року у нього не було при собі відповідних документів, що унеможливило укладення з ним трудового договору з 10 грудня 2019 року. 
12 грудня 2019 року відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення за № ІФ2128/1628/АВ/П/ПТ про порушення позивачем вимог трудового законодавства, відповідальність за яке передбачено частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КупАП). 
18 грудня 2019 року Управлінням внесено позивачу оскаржуваний припис про усунення виявлених порушень за № ІФ/2128/1682/АВ/П, виявлених актом інспекційного відвідування за № ІФ2128/1682/АВ від 12 грудня 2019 року.
09 січня 2020 року на підставі вказаного акта відповідачем прийнято оскаржувану постанову про накладення штрафу № 2128/1682/АВ/П/ПТ/ДТ-ФС, якою застосовано до позивача штраф в розмірі 125190 грн.
Із цими постановою та приписом ФОП ОСОБА_1 не погодилася і оскаржила їх у судовому порядку до адміністративного суду. 
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно із частиною 1 статті 21 КЗпП трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною 1 статті 24 КЗпП передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Згідно із приписами частини 3 статті 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 265 КЗпП посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Частиною 2 статті 265 КЗпП передбачена відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). 
При цьому штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку.
Згідно із частиною 1  статті 259 КЗпП державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На час виникнення спірних правовідносин постановою Кабінету Міністрів України № 823 від 21 серпня 2019 року був затверджений Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі – Порядок № 823). 
Відповідно до пункту 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Як передбачено пунктом 11 Порядку № 823, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно без попереднього повідомлення мають право, зокрема, під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.
Отже, зазначеною нормою чітко визначено, що правом проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення, інспектори праці наділені виключно під час інспекційного відвідування.
Таким чином, слід погодитись з думкою суду першої інстанції, що оскільки пояснення ОСОБА_2 було відібрано 10 грудня 2019 року, тобто за день до початку інспекційного відвідування, таке пояснення не може слугувати допустимим доказом вчинення ФОП ОСОБА_1 правопорушення, оскільки отримане з порушенням встановленого законом порядку.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно із поясненнями ОСОБА_2 , на яке покликається відповідач, його роботодавцем є ОСОБА_3 . При цьому інспекційне відвідування Управлінням здійснювалось щодо ФОП ОСОБА_1 .
Водночас, 14 лютого 2020 року постановою Рахівського районного суду Закарпатської області у справі № 305/2347/19 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ознаками частини 3 статті 41 КУпАП щодо ФОП ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.
Вказане судове рішення не оскаржувалося і набрало законної сили.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною 6  статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України  вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і  суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не знаходить належних правових підстав для спростування висновку суду першої інстанції про недоведеність вини ФОП ОСОБА_1 у вчиненні порушення приписів частини 3 статті 24 КЗпП, постанови Кабінету Міністрів України № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі про прийняття працівника на роботу», що виключає можливість притягнення її до відповідальності на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП.
При цьому апеляційний суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Окрім того, у Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції у цій частині, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. 
При наданні оцінки висновкам суду першої інстанції у частині вирішення питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до приписів частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень частини 5 статті 134 цього Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Приписами частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За правилами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Разом із тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу (документів), витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ФОП ОСОБА_1 надало суду першої інстанції такі документи: 
копію договору про надання правової допомоги № 5 від 21 січня 2020 року, укладеного позивачем з адвокатом Бодня В.І; 
ордер від 20 лютого 2020 року серії ЗР № 59314, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 5 від 21 січня 2020 року; 
детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 20 лютого 2020 року;
копія квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 20 лютого 2020 року на суму 11400 грн.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відтак, апеляційний суд вважає за доречне врахувати правову позицію, викладену Європейським судом з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (рішення від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, п. 269), де оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30).
У пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України»  (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Окрім того, у пункті 154 рішення    Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналізуючи надані ФОП ОСОБА_1 докази на підтвердження її витрат на професійну правничу допомогу та матеріали адміністративної справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що фактичні обставини справи є очевидними і не вимагали підтвердження додатковими доказами, що були відсутні у позивача. Сама справа віднесена процесуальним законодавством до категорії справ незначної складності та розглядалася у порядку спрощеного провадження на підставі наявних матеріалів без виклику сторін.
Таким чином, з урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов переконання про те, що заявлений позивачем розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11400 грн є очевидно завищеним, необґрунтованим та неспівмірним із встановленими обставинами та наданими адвокатом послугами.  
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що фактичні і неминучі витрати ФОП ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у цій справі під час її розгляду у суді першої інстанції слід вважати обґрунтованими та справедливими у розмірі 6000 грн. 
У іншій частині підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області задовольнити частково. 
Змінити рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі № 300/436/20 у частині розподілу судових витрат. 
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області (76018, вулиця Незалежності, 67, місто Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, код ЄДРПОУ 39784625) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.
У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник