КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа 755/17401/15-ц                                                                      Головуючий у І-й інстанції - Гончарук В.П.
апеляційне провадження № 22-ц/824/866/2020                               Доповідач Заришняк Г.М.
 
П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня  2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.
при секретарях -  Кравченко Н.О., Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Мелітопольского районного нотаріального округу Чупрун Т.А., про визнання договору дарування квартири недійсним,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
У вересні   2015 року  ОСОБА_2  звернувся  в суд позовом до  ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Мелітопольского районного нотаріального округу Чупрун Т.А., про визнання договору дарування квартири недійсним.
В обґрунтування даного позову позивач   зазначав, що  6.06.2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб.
23 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений держаним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Прокудіною В.В., за реєстровим номером № 5-5143.
Спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі за особисті кошти позивача. Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я відповідачки.
19.04.2008 року відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_5 .
Згідно Довідки,  виданої КП КД Дніпровського району м. Києва ЖРЕО №101 від 21.01.2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_7 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка після реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_8 , зареєстрований 16 червня 2000 року Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області, актовий запис № 166, було розірвано.
 Відповідачка неодноразово погрожувала, здійснювала хуліганські дії відносно ОСОБА_2 та чинила перешкоди у користуванні квартирою. Неодноразові звернення до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві стосовно вчинених правопорушень залишилися без розгляду. Так, відповідно до Висновку Дніпровського РУ ГУМВС України у місті Києві від 21.07.2015 року матеріали зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві за №37221 від 12.07.2015 року знято з контролю та списано до справи Дніпровського РУ.
Зазначав, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_11 згідно довіреності, уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого спірну квартиру дарувальницею ОСОБА_1 було передано безоплатно обдарованій ОСОБА_12 , яка є матір`ю відповідачки.
Посилаючись на те, що спірна квартира є  спільним майном подружжя,  згоди   на укладення договору-дарування  позивач не надавав, просив задовольнити позов.
 Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений  19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. за реєстровим № 416 , скасувавши державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 .
В апеляційній скарзі відповідачка   ОСОБА_13 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить   рішення   суду скасувати, та постановити нове рішення про  відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції  представник відповідачки підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню  з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи і це було встановлено судом, що 16.06.2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, актовий запис №166).
23 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 (продавець) та відповідачкою ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений держаним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Прокудіною В.В., за реєстровим номером № 5-5143.
Вказаний правочин було вчинено за час перебування сторін у шлюбі.
 З 19.04.2008 року відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_14 , що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені Серія НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві.
З довідки, виданої КП КД Дніпровського району м. Києва ЖРЕО №101 від 21.01.2015 року, слідує, що  в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_7 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка після реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_8 , зареєстрований 16 червня 2000 року Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області, актовий запис № 166, було розірвано.
Сторони не зверталися до суду із заявою про поділ майна подружжя, що не заперечувалося останніми під час розгляду справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_11 згідно довіреності, уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого спірну квартиру дарувальницею ОСОБА_1 було передано безоплатно обдарованій ОСОБА_12 , матері відповідачки.  При цьому згода позивача на розпорядження спірним майном подружжя була відсутня. 
При  цьому, у п.14 вказаного договору   було визначено, що представник дарувальниці стверджує, що квартира, якає предметом цього договору, є особистою власністю Дарувальниці - ОСОБА_1 , оскільки на момент придбання зазначеної вище квартири вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала, що фактично не відповідає дійсності. 
В судовому засіданні від 15.09.2016 року судом було ухвалено про залучення до участі у справі ОСОБА_12 як співвідповідача.
ІНФОРМАЦІЯ_3 співвідповідач ОСОБА_12 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 , виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Десятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 262/2018 щодо майна померлої ОСОБА_12 , яка заповідала спірну квартиру своїй дочці- відповідачці  ОСОБА_1 (т.2 а.с. 19,20).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України - майно,  набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові  на  праві  спільної  сумісної  власності незалежно від того,  що один з них не мав з поважної причини (навчання,  ведення домашнього господарства,   догляд   за   дітьми,  хвороба  тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається,  що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального  користування,  є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до роз`ясень, викладених в абз. 1 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»,  рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
За правилом ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач підтвердила факт укладання договору Дарування квартири без отримання згоди позивача, оскільки вважає квартиру АДРЕСА_1 , своєю особистою приватною власністю.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час судового розгляду позивачем було підтверджено факт наявності у нього особистих коштів на придбання спірної квартири, а саме: договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_15 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу (реєстровий номер 1142, зареєстрований в БТІ м. Донецьк 25.10.200 року в реєстровій книзі №2/15ДК). Продаж квартири було вчинено за 16 063 грн.
Згідно з п.п.1,3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Судове рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_1 відсутнє. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідачки, останньою, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.
Сам по собі факт продажу ОСОБА_1  квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності, без доведення, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира, не дає підстав вважати, що  спірна  квартира є особистою приватною власністю останньої, а тому доводи апеляційної скарги  про те, що  спірна квартира придбана за її особисті кошти, одержані нею від продажу  приміщення 15 червня 2000 року до реєстрації шлюбу за 70 000 грн, а також  наявність договору банківського рахунку від 11 травня 2000 року, на якому заходились особисті кошти відповідачки, а також те, що вказані кошти були зняті ОСОБА_1 за 3 дні до купівлі спірної квартири не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не може вважатися беззаперечним доказом, що   саме за ці кошти була придбана спірна квартира
Враховуючи наведене, судом першої інстанції було вірно встановлено, що  спірна квартира була  придбана позивачем та відповідачкою  в період перебування  їх у шлюбі та  є спільною сумісною власністю подружжя.
За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження  майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та(або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Згідно з ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається  їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному із співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Такий правовий висновок, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору  свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справ, зібраним у справі доказам надав належну   оцінку та  прийшов до правильного висновку  про те, що  відповідачка розпорядилася спірною квартирою без згоди позивача, тому наявні підстави для визнання договору дарування квартири недійсним, а тому обґрунтовано суд задовольнив позов ОСОБА_2 .
Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги  скарги про те, що судом першої інстанції  було невірно застосовані норми ст. 65 СК України,  в той час  як повинно бути засновано  п.3 ч. 51 ст. 57 СК України, згідно якої  особистою приватною власністю  дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час  шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, в зв`язку з тим, що спірна квартира була придбана за особисті  кошти відповідачки, не можуть бути підставою  для скасування законного та обґрунтованого рішення суду,  оскільки дані доводи не є безспірними, не доведені в судовому засіданні належними та переконливими доказами, позовних вимог  про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідачкою ОСОБА_1 у суді не заявлялося.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність   постановлення судового рішення.
Керуючись   ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
П О С Т А Н О В  И В :
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня  складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлений    28 вересня  2020  року
Головуючий
Судді: