Постанова
Іменем України 
 
03 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/24314/18
провадження № 61-1368св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
  
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року у складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Журби С. О., Писаної Т. О., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.    
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона та її сестра ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .   
У 2001 році ОСОБА_4 виїхала на постійне місце проживання до Німеччини.
У листопаді 2007 році вона дізналася, що ОСОБА_4 належну їй 1/2 частину квартири подарувала  ОСОБА_3 , яка є дружиною    ОСОБА_2 .  
У грудні 2017 року ОСОБА_2 зламав замки в квартирі, у зв`язку з чим вона зверталася до поліції, однак він замінив замки у вхідних дверях і тому у  неї відсутня можливість користуватися своїм майном.
Посилаючись на викладене, позивач просила усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зобов`язання відповідачів передати їй дублікати ключів від усіх замків до вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та виселити відповідачів з зазначеного житлового приміщення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 серпня    2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні нею права користування квартирою  АДРЕСА_1 шляхом надання      ОСОБА_1 можливості користуватися ключами від вказаної квартири.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов в частині вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що така вимога є доведеною. 
Щодо вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири, то суд виходив з того, що така вимога є необґрунтованою, оскільки право власності є непорушним і власник не може бути позбавлений права користування своїм майном, крім випадків, передбачених законом.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із вирішенням спору в частині відмови у виселенні  відповідачів зі спірної квартири, ОСОБА_1 подала  касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення в цій частині та ухвалити нове рішення про виселення відповідачів зі спірної квартири.    
Касаційна скарга свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення вимог про виселення, в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення.
Витребувано із Солом'янського районного суду міста Києва зазначену справу.
Касаційна скарга містить підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в частині позовних вимог про виселення відповідачів з квартири, фактично стали на сторону особи, яка реалізувала своє право протиправним способом і опинилась у більш вигідному становищі по відношенню до своєї власності, ніж інший співвласник, що є несумісним з принципом справедливості, реалізація якого є одним з основних завдань судочинства.
Вважає, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що не потрібна її згода на вселення іншого співвласника в квартиру за вказаних обставин є помилковим.
Відмова у виселенні ОСОБА_2 , який не є власником спірної квартири, є необгрунтованою, оскільки суди не врахували, що останній не є членом її (позивача) сім`ї і згоди на його вселення вона не надавала.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .
Власником іншої 1/2 частини вказаної квартири на підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 09 листопада 2017 року є            ОСОБА_3  
ОСОБА_3   та  ОСОБА_2 перебувають в шлюбі, який уклали          08 серпня 2017 року.  
Звернувшись з позовом до суду, ОСОБА_4 посилалась на те,  що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, а тому просила усунути їй перешкоди шляхом зобов`язання відповідачів передати їй дублікати ключів від усіх замків до вхідних дверей вказаного житлового приміщення та виселити відповідачів з нього. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування  судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права  
Предметом касаційного оскарження є рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з квартири.
Встановивши, що ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, а ОСОБА_2 перебуває з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі та є членом її сім`ї, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири.
Колегія суддів погоджується з висновками судів, виходячи з такого.
За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею  355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі                                № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
Суди під час розгляду справи не встановили, що співвласники визначили конкретний порядок користування спільним майном чи здійснили його поділ та обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів.
Аргументи касаційної скарги про те, що, ухвалюючи рішення відносно ОСОБА_2 , суди не врахували, що він не є членом сім`ї позивачки і згоди на його вселення вона не надавала, колегія суддів відхиляє з підстав, наведених вище.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,         від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для  залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в оскарженій частині - без змін. 
Керуючись статтями 389, 400,  401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня       2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня      2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з  квартири залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.   
                                                                       
 Судді:                                                                                     В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук