ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року	Львів	Справа № 452/3822/19 пров. № А/857/5127/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Глушка І.В., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційними скаргами Самбірського міського військового комісаріату Львівської області та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року (ухвалене головуючим – суддею Качур Р.П. у м. Львові) у справі № 452/3822/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Самбірського міського військового комісаріату про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить:
визнати дії посадових осіб Міністерства оборони України щодо відмови йому в наданні путівки на санаторно-курортне лікування – протиправними і незаконними та стягнути з винуватця повну вартість путівки на його користь;
згідно ст. 56 Конституції України відшкодувати його моральні збитки, які відобразилися на його психологічно-моральному стані та здоров`ї в розмірі 10 % від вартості путівки.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що має право на безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортного лікування і звернувся до відповідача про надання йому путівки. Відповідач відмовив йому листом від 08.11.2019 № з/3980. Вважаючи, що така відмова є протиправною і порушує його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 в наданні путівки на санаторно-курортне лікування протиправними. У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Порядку, забезпечення путівками відбувається в межах виділених коштів пропорційно кількості таких громадян, які перебувають на обліку для отримання лікування. Разом з тим, відповідачем не надано суду жодного документального підтвердження щодо того, якою по черговості звернення була зареєстрована заява позивача про надання йому в 2019 році путівки на санаторно-курортне лікування, загальної кількості громадян, узятих на облік для забезпечення путівками шляхом надання грошової допомоги та черговість їхнього взяття на облік, розмір кошторису виділених коштів на 2019 рік для забезпечення путівками та яку кількість людей, у межах виділених коштів військовий комісаріат міг забезпечити путівками у 2019 році.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач та відповідач.
У апеляційній скарзі позивач покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, а саме визнати дії посадових осіб Самбірського об`єднаного міського військового комісаріату щодо відмови йому в наданні путівки на санаторно-курортне лікування на 2019 рік – протиправними і незаконними та зобов`язати Самбірський об`єднаний міський військовий комісаріат призначити виплату за невикористану по їхній вині санаторно – курортну путівку за 2019 рік в розмірі 8760, 00 грн (486,7) з податком на додану вартість та за моральну шкоду в розмірі 10% від вартості путівки (924, 67 грн) та загальну суму 10171, 37 грн.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.
В свою чергу відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Так апеляційна скарга обгрунтована тим, що на обліку осіб, які мають право на безкоштовне забезпечення санаторно-курортною путівкою у Самбірському об`єднаному міському військовому комісаріаті, перебувають і інші особи, які на рівні з позивачем мають право на безкоштовне забезпечення санаторно-курортною путівкою, але зараховані на облік раніше та ще не скористалися своїм правом, у зв`язку з чим підстав для забезпечення позивача путівкою всупереч інтересам інших черговиків, які поставлені на облік раніше від нього немає, оскільки у випадку забезпечення позивача путівкою швидше від інших черговиків, які раніше від позивача внесені до пільгового списку, порушило б права цих осіб. Вказує, що у Самбірському об`єднаному міському військовому комісаріаті станом на 01.03.2020 на обліку перебуває 272 особи, які згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» також мають право на щорічне, безкоштовне санаторно-курортне лікування.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач є учасником бойових дій та ветераном війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 02.12.2017 Управлінням соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації та перебуває на обліку у Самбірському міському військовому комісаріаті (а.с. 6).
В 2018 році позивач подав до Самбірського міського військового комісаріату заяву на виділення путівки на санаторно-курортне лікування на 2019 рік.
01.11.2019 позивач звернувся до Самбірського міського військового комісаріату із заявою, у якій просив надати обґрунтовану письмову відповідь про підстави відмови у наданні путівки на санаторно-курортне лікування (а.с.7).
Листом від 08.11.2019 № з/3980 (а.с. 8) відповідач повідомив, що забезпечує санаторно-курортними путівками і здійснює їх розподіл відповідно до Інструкції про порядок санаторно-курортного забезпечення у Збройних Силах України, визначеним Наказом Міністра оборони № 604 від 05.10.2011. Забезпеченість ветеранів війни санаторно-курортними путівками і їх розподіл здійснюється відповідно черговості, по мірі звернення ветеранів відповідно до медичних висновків лікувально-профілактичних закладів за місцем їх проживання. Заява позивача зареєстрована у військовому комісаріаті 23.01.2018 за № 464. У Самбірському міському військовому комісаріаті на обліку перебуває 256 осіб, які згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» також, як і позивач мають право на щорічне, безкоштовне санаторно-курортне лікування. Відтак немає можливості забезпечити щорічно всіх осіб санаторно-курортним лікуванням, які його потребують.
Позивач вважаючи таку відмову відповідача протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Так, ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином норми Конституції України захищають громадян які мають право на соціальний захист, зокрема, у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, зокрема, безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.
За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.
Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 № 446 (далі - Порядок № 446).
Порядок № 446 регулює саме механізм забезпечення Мінооборони, МВС, Міністерством інфраструктури, Мін`юстом, СБУ, ДСНС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною фіскальною службою, в тому числі, осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», санаторно- курортними путівками до санаторно-курортних закладів в частині гарантованого нормами п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» права на щорічне забезпечення санаторно- курортним лікуванням.
Відповідно до п. 4 Порядку № 446 путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок, зокрема:
військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту - за місцем служби відповідно до висновків військово-лікарської комісії;
ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв`язку і членам їх сімей, особам, зазначеним у статтях 6-1 - 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о, посвідчення, яке дає право на пільги, та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.
Відповідно до п. 6 Порядку № 446 за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються:
військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, які направляються до санаторно-курортного закладу для продовження лікування відповідно до висновків військово-лікарської комісії після лікування в госпіталях;
особи, які супроводжують до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, які за станом здоров`я потребують сторонньої допомоги відповідно до висновку військово-лікарської комісії, для продовження лікування після стаціонарного лікування в госпіталі (без права на лікування);
військовослужбовці, які проходять строкову військову службу, курсанти (слухачі) вищих військових навчальних закладів та курсанти вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) за наявності медичних показань відповідно до висновку військово-лікарської комісії після лікування в госпіталях;
військовослужбовці, які надають медичну допомогу хворим на активні форми туберкульозу, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, - щороку (із січня по грудень);
військовослужбовці, які захворіли на туберкульоз унаслідок виконання службових обов`язків, - щороку (із січня по грудень);
інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень);
особи, зазначені у статтях 6-1 - 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень);
ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та які отримують пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з них:
- інваліди війни - позачергово щороку (із січня по грудень);
- інваліди війни І групи та інваліди І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, в разі направлення на санаторно- курортне лікування та супроводжуюча особа (без права на лікування). Інвалідів війни І групи та інвалідів І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, не можуть супроводжувати особи, які не досягли 18-річного віку та інваліди І групи;
- учасники бойових дій - щороку (із січня по грудень);
- учасники війни, особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - один раз на два роки;
- особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - першочергово щороку (із січня по грудень).
Порядок забезпечення санаторно-курортним лікуванням, медичною та медико-психологічною реабілітацією осіб з числа військовослужбовців Збройних Сил України, ветеранів військової служби, ветеранів війни, членів їх сімей та інших пільгових категорій визначено Інструкцією про організацію санаторно-курортного лікування, медичної та медико-психологічної реабілітації у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 04 листопада 2016 року № 591 (далі – Інструкція № 591), визначає.
Відповідно до п. 5 Інструкція № 591 особи, які направляються для проходження санаторно-курортного лікування до центрів (санаторіїв), для отримання санаторно-курортної путівки повинні перебувати на обліку у відповідних організаціях Збройних Сил України, що здійснюють забезпечення санаторно-курортними путівками, зокрема:
ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», забезпечуються санаторно-курортними путівками уповноваженими органами Міністерства оборони України (Київським міським та обласними військовими комісаріатами (далі - військові комісаріати)), з яких вони були звільнені на пенсію, а в разі їх ліквідації - правонаступниками.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що позивач перебуває на відповідному обліку в Самбірському об`єднаному військовому комісаріаті, має право на безкоштовне забезпечення його санаторно-курортною путівкою та 23.01.2018 звернувся до Самбірського об`єднаного військового комісаріату із відповідною заявою про забезпечення його санаторно-курортною путівкою.
Разом з цим підставою для відмови в забезпечені позивача санаторно-курортною путівкою стало те, що у Самбірському міському військовому комісаріаті на обліку перебуває 256 осіб (272 особи станом на 01.03.2020, як зазначено в апеляційній скарзі), які так само як і позивач мають право на щорічне, безкоштовне санаторно-курортне лікування.
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що відповідно до Порядку, забезпечення путівками відбувається в межах виділених коштів пропорційно кількості таких громадян, які перебувають на обліку для отримання лікування, однак, відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано жодного документального підтвердження того, якою по черговості звернення була зареєстрована заява позивача про надання йому в 2019 році путівки на санаторно-курортне лікування, загальної кількості громадян, узятих на облік для забезпечення путівками шляхом надання грошової допомоги та черговість їхнього взяття на облік, розмір кошторису виділених коштів на 2019 рік для забезпечення путівками та яку кількість людей, у межах виділених коштів військовий комісаріат міг забезпечити путівками у 2019 році.
В силу дії ч 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Крім цього на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п.37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Враховуючи те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів правомірності відмови у наданні позивачу путівки на санаторно-курортне лікування, що в свою чергу вказує на не прозорість і не ясність їхніх дій, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі його дії слід визнати неправомірними.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача повної вартості путівки, то колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених, зокрема, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», визначає Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 № 785.
Відповідно до п. 2, 3, 6 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.
Після отримання особами з інвалідністю внаслідок війни та особами з інвалідністю, зазначеними у статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», грошової компенсації наступний період перебування їх на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням або для отримання наступної грошової компенсації обчислюється з дня подання ними заяви та інших документів.
Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.
Грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.
Для осіб, які не перебувають на обліку для санаторно-курортного лікування, вперше грошова компенсація виплачується у разі звернення із заявою через два роки після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Таким чином, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чітко визначено, що грошова компенсація замість путівки на санаторно-курортне лікування може бути одержана особою з інвалідністю один раз на два роки за її бажанням.
Так само згідно Порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 № 785, який і визначає механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», підставою для виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки є саме заява про виплату грошової компенсації.
При цьому, за змістом наведених вимог Порядку від 17.06.2004 року № 785 грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 17.04.2018 у справі № 308/11674/16-а (провадження № К/9901/5494/17; № К/9901/5488/17).
Поряд з цим, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, останній звернувся до Самбірського об`єднаного військового комісаріату 23.01.2018 із заявою про забезпечення його санаторно-курортною путівкою.
Разом з цим, як згадувалось вище, що підставою для виплати грошової компенсації, передбачає подання позивачем заяви про виплату грошової компенсації. 
Однак, як зазначив суд першої інстанції, з матеріалів справи не встановлено звернення позивача до Самбірського об`єднаного військового комісаріату із такою заявою. 
Відтак, за встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо передчасності вимоги позивача про отримання грошової компенсації вартості путівки та відповідно про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині
Щодо відшкодування моральної шкоди то колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В силу зазначеного колегія суддів вважає, що підстав для стягнення моральної шкоди немає, оскільки позивачем не зазначено факти заподіяння такої шкоди та не наведено доказів, на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Самбірського міського військового комісаріату Львівської області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 452/3822/19– без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. З. Улицький