ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 серпня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/37/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 р. (суддя Верба І.О.) в справі № 160/37/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності  протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання  протиправною бездіяльності  щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2017 р. по 21.09.2018 р., зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2017 р. по 21.09.2018 р. включно; визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні 21.09.2018 р., зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.09.2018 р. по день постановлення рішення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 р. позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1  у період з 01.01.2017 по 21.09.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2017 по 21.09.2018; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення 21.09.2018 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.09.2018 по 31.03.2020.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.09.2018 р. по 31.03.2020 р., оскільки позивачем не заявлялось таких позовних вимог.
Апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції, що виплата сум індексації  грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі. 
Позивач в період виключення зі списків особового складу частини не висувались вимоги про виплату індексації.
Вважає, що вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а на військовослужбовців не розповсюджується норма щодо не обмеження строків звернення до суду, оскільки грошове забезпечення не прирівнюється до заробітної плати.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги. 
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.09.2018 № 484 підполковника ОСОБА_1  звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»  за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які служили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2018 № 224 підполковника ОСОБА_1  виключено з 21.09.2018 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
У зв`язку із представництвом інтересів позивача на ім`я командира військової частини НОМЕР_1  направлений адвокатський запит від 11.09.2019 за вих. № 555 із проханням повідомити про нарахування та виплату ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2017 по 21.09.2018.
Листом від 17.10.2019 за вих. № 350/172/1/752/пс за результатами розгляду адвокатського запиту відповідач повідомив про те, що індексація грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1 за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не здійснювалась на підставі роз`яснюючих документів стосовно порядку нарахування та виплати у 2016-2018 роках індексації грошового забезпечення у ЗС України. Також зазначив, що у роз`ясненні від 30.03.2018 № 350/147/2/1101 міститься розпорядження виплачувати індексацію грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України з квітня 2018 року після надходження відповідного фінансування за умови перевищення встановленого порогу індексації 103 відсотка. Таке перевищення фактично відбулось лише в листопаді 2018 року (роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 21.11.2018 № 248/7939). Таким чином, індексація грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1  за період з 01.01.2017 по 21.09.2018 не здійснювалась.
Задовольняючи позовні вимоги в частині індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що  сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до законодавства  підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, відповідно,  не нарахування та не виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 р. по 21.09.2018 р. є протиправними, що обумовлює зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за цей період.
Також суд першої інстанції вважав, що відповідачем при припиненні з позивачем  контракту про проходження військової служби останньому не виплачено усіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не проведено індексації грошового забезпечення, що отримував позивач, тобто відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні 21.09.2018 р. остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України, що обумовило висновок про задоволення   вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 22.09.2018 (наступного дня після виключення із списків особового складу), до 31.03.2020 (дату ухвалення цього судового рішення).
Суд визнає приведені висновки частково обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив  військову службу за контрактом у складі військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.09.2018 р. № 484 підполковника ОСОБА_1  звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини 5  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»  за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які служили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2018 р. № 224 підполковника ОСОБА_1  виключено з 21.09.2018 р.  зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
За  період служби  з 01.01.2017 р. по 21.09.2018 р.  позивачу не здійснювалася виплата індексації грошового забезпечення.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Абзацом 2 частини 4  статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ)   встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до частин  2, 3  статті  9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 18   Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі  статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до статті 1     Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі – Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За змістом статті 4 Закону № 1282-XII в чинній редакції індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 р. (далі - Порядок № 1078).
Згідно п. 6 Порядку № 1078     виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме:
1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів;
2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;
3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;
4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття;
5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються;
6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів;
7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці; проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до законодавства має бути  обов`язково нарахована та виплачена.
Фактично єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення  стало неналежне фінансування відповідача.
Разом з тим, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку). 
Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.
Отже, суд визнає  посилання відповідача на п. 6 Порядку № 1078, у  якому визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів на відповідний рік, як на підтвердження правомірності своїх дій по не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, необґрунтованими,  оскільки невиплата індексації є обмеженням права позивача на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.
При цьому судом враховано практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  є джерелом права.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, суд зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 р. у справі №750/5074/17.
Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення не проведена, суд  погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині.
Стосовно позовних вимог щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом  статті 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
  Відповідно до пункту 20  постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»  Установивши при розгляді справи про стягнення    заробітної плати у зв`язку із    затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок,    суд на підставі  статті 117 КЗпП  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого  статтею 117 КЗпП України  відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого  статтею 117 КЗпП України  відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
При цьому незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Таке звернення має бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних працівникові сум при звільненні.
В цьому випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.
11.09.2019 р., тобто тільки через рік після звільнення, яке відбулось 21.09.2018 р., позивач через адвоката звернувся до військової частини з питання нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Отже, спір щодо невиплаченої індексації з  01.01.2017 р. по 21.09.2018 р.  виник через рік після звільнення позивача.
Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень  статті 117 КЗпП України  відсутні.
Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах (щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні внаслідок не нарахування та не виплати під час звільнення індексації заробітної плати)  викладено Верховним Судом України у постанові від 04.12.2019 р. в справі № 825/742/16.
Такий правовий висновок враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приведені обставини не враховані судом першої інстанції, що призвело не помилкового задоволення позову в цій частині позовних вимог, відповідно судове рішення в цій частині має бути скасовано із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Разом з цим, суд визнає необґрунтованими доводи апелянта  стосовно того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.09.2018 р. по 31.03.2020 р., оскільки  такі вимоги заявлені позивачем в позовній заяві.
Також є  помилковими доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, адже про порушення права на індексацію грошового забезпечення позивач дізнався у жовтні 2019 р., після чого відбулось звернення до суду в межах строку, встановленого статтею 122 КАС України.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права,  що є підставою  для часткового скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   311, 315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 р. в справі № 160/37/20 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 р. в справі № 160/37/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності  протиправною, зобов`язання вчинити певні дії скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення 21.09.2018 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.09.2018 по 31.03.2020.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні 21.09.2018 р., зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 22.09.2018 р. по день постановлення рішення відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 10.08.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 10.08.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко