Постанова
Іменем України                           
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 636/1661/17 
провадження № 61-41167св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 березня 2018 року у складі судді Солохи О. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2018 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чугуївського міського суду Харківської області, Апеляційного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що в лютому 2015 року він звернувся до суду з двома позовами до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, щодо яких Апеляційним судом Харківської області відповідно до статті 108 ЦПК України 2004 року було визначено підсудність за Чугуїівським міським судом Харківської області (справи 
№ 636/664/15-ц, № 637/228/15-ц, після незаконної зміни номеру - 
№ 636/228/15-ц). Вважав, що розгляд зазначених справ здійснено неналежним судом та складом суду, Чугуївським міським судом Харківської області та Апеляційним судом Харківської області допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 157 ЦПК України 2004 року щодо строку розгляду справ, статті 222 ЦПК України 2004 року щодо строку направлення ухвали суду учасникам справи, статті 20 ЦПК України 2004 року щодо необгрунтованої відмови у задоволенні його заяв про відвід суддів, статті 295 ЦПК України 2004 року щодо прийняття апеляційних скарг, які не відповідали вимогам зазначеної статті. 
 
Унаслідок неправомірних дії, рішень та бездіяльності судів першої та апеляційної інстанцій, що виявилися у неодноразовому порушенні його права на доступ до правосуддя, порушенні розумного строку розгляду справи незалежним і безстороннім судом, закріплених в статті 8 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), він відчував свою безпомічність у захисті своїх прав, що призвело до зневіри до судової системи, приниження його честі, гідності та завдавало йому душевних страждань. 
 
Посилаючись на наведене, просив зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити заходи до безспірного списання коштів з відповідного рахунку державного бюджету 400 000,00 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 02 жовтня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09 листопада 2017 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Чугуївського міського суду Харківської області, Апеляційного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди.  
 
Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 26 березня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення Чугуївським міським судом Харківської області та Апеляційним судом Харківської області його прав, передбачених статтею 6 Конвенції, при розгляді цивільних справ 
№ 636/664/15-ц, № 637/228/15-ц, № 636/228/15-ц, у тому числі приниження його честі, гідності та репутації, що спричинило заподіяння йому моральної шкоди. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Ураховуючи, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. З огляду на наведене, суд першої інстанції зазначив, що рішення суду, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження до суду їх дій чи відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів та заборону втручання у вирішення справи належним судом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 березня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав належних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю Чугуївського міського суду Харківської області та Апеляційного суду Харківської області, їх вини у заподіянні шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діями судів. Посилання позивача на неодноразове скасування судових рішень Чугуївського міського суду Харківської області та Апеляційного суду Харківської області та порушення процесуального строку розгляду справ, не є підставою для задоволення позову, оскільки законодавчо закріплене право на апеляційне та касаційне оскарження забезпечує реалізацію особою права на захист у всіх судових інстанціях, а тому скасування судового рішення судом вищої інстанції чи порушення строку розгляду справи, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
 
У липні 2018 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги положення частини шостої статті 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто застосування зазначеного положення можливе у випадках, коли предметом позову є інші неправомірні дії чи бездіяльність суду (судді) при здійсненні правосуддя, якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим судовим рішенням. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність протиправних дій Чугуївського міського суду Харківської області під час розгляду цивільних справ № 636/664/15-ц, № 637/228/15-ц, 
№ 636/228/15-ц та порушення його права на доступ до правосуддя, оскільки зазначене було встановлено рішеннями Апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року, від 26 травня 2015 року, від 27 серпня 
2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року, що мають преюдиційне значення для вирішення зазначеної справи. Зокрема, судами не було ураховано, що він не надавав згоди на заочний розгляд справи, а тому справа не могла бути розглянута у заочному порядку, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його клопотань про витребування доказів, виклик свідків, залучення письмових доказів, що вказує на порушення судами основних засад цивільного судочинства, визначальними з яких є верховенство права, змагальність сторін, надання сторонам рівних можливостей у захисті порушених права та доступу до правосуддя. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що Чугуївським міським судом Харківської області та Апеляційним судом Харківської області розгляд його справи по суті був здійснений через 20 місяців після подання позову, що в 10 разів перевищує строк, визначений у статті 157 ЦПК України 2004 року (два місяці). Зазначеними неправомірними діями судів йому було завдано моральну шкоду, право на відшкодування якої він має відповідно до закону. Суди не урахували практику розгляду подібних справ Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) та не звернули увагу, що у висновку Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів № 3 (2002) вказано, що судові помилки, які неможливо виправити за допомогою суду апеляційної інстанції, зокрема, надмірне затримання вирішення справи, повинно вирішуватися поданням позову незадоволеної сторони проти держави, що спричиняє моральну шкоду і надає позивачу право на отримання справедливої сатисфакції. Також вказував на необхідність постановлення окремої ухвали щодо неправомірних дій органів державної влади.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на моменти подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на моменти подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовами до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 05 березня 2015 року справу № 637/228/15-ц за позовом ОСОБА_1 направлено до Апеляційного суду Харківської області для визначення підсудності.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року визначено підсудність за Чугуїівським міським судом Харківської області.
 
Рішенням Чугуїівського міського суду Харківської області від 11 травня 
2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року, у справі № 637/228/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Чугуївського міського суду Харківської області 
від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області 
від 30 серпня 2016 року залишено без змін. 
 
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 23 липня 
2015 року у справі № 636/664/15-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційним судом Харківської області від 25 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав не урахування судами попередніх інстанцій того, що особа щодо якої закрито справу про адміністративне правопорушення на підставі статті 247 КУпАП, має право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суді». 
 
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11 січня 
2016 року позов ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. 
 
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 56 085,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 січня 2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, відповідно до якої шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.
 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди положеннями частини шостої статті 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення суду, відшкодовується на загальних підставах, посилаючись на те, що під час розгляду Чугуївським міським судом Харківської області та Апеляційним судом Харківської області справ №636/664/15-ц, №637/228/15-ц (№636/228/15-ц) було допущені порушення норм процесуального права, зокрема щодо строку направлення ухвали суду учасникам справи; щодо необгрунтованої відмови у задоволенні його заяв про відвід суддів; клопотань про виклик свідків, витребування доказів та залучення письмових доказів; щодо прийняття апеляційних скарг, які не відповідали вимогам зазначеної статті, чим порушено його право на доступ до правосуддя, право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, що закріплено у статті 8 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. 
 
Зі змісту заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів, убачається, що вони фактично стосуються незгоди заявника з прийнятими судами (суддями) процесуальними рішеннями та порушенням передбачених процесуальним законом строків розгляду цивільних справ.
 
Відповідно частин першої, третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність установлену законом. Положення зазначеної норми закону вказує на те, що при здійсненні правосуддя суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу.
 
Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду і вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбачених процесуальним законом, не допускається. Вчинені суддею (судом) процесуальні дії під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення підлягають оскарженню до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви можуть бути усунені лише у межах судової справи, у якій такі порушення були допущені.  
 
За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначити неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді. 
 
Суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, визначених у статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
 
Згідно з частиною першою статті 107 цього Закону право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади - судів, органів суддівського врядування, інших державних органів та установ системи правосуддя. Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Державна судова адміністрація України та Національна школа суддів України, інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування беруть участь в організаційному забезпеченні діяльності судів у випадках і порядку, визначених цим та іншими законами.
 
Велика Палата Верховного Суду у правовому висновку, викладеному у пункті 39 постанови від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19 (провадження № 11-957заі19) вказала, що лише в межах дисциплінарного провадження Вища рада правосуддя може оцінити обставини, що призвели до розгляду цивільної справи поза межами установлених законом строків, зокрема з`ясувати, чи було це наслідком протиправного порушення суддею вимог законодавства або ж недотримання розумного строку розгляду справи було викликане певними чинниками, що об`єктивно унеможливлювали її розгляд чи перешкоджали цьому (наприклад, об`єктивною неможливістю сформувати склад суду, перебування судді або учасника (учасників) справи в стані тимчасової непрацездатності, надмірним навантаженням на суддю, зловживанням учасником справи процесуальними правами та ін.), адже у кожній конкретній ситуації суд має віднайти баланс між потребою розглянути справу якомога швидше та вимогою дотримання прав всіх її учасників.
 
Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дій та бездіяльність суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.
 
Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, 
від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц, 
від 21 листопада 2018 року у справі 757/43355/16-ц.
 
Таким чином, встановити наявність або відсутність процесуальних порушень під час розгляду конкретної справи можливо лише в порядку перевірки законності та обгрунтованості оскаржуваного судового рішення в порядку передбаченому процесуальним законом. Інші судові помилки, які неможливо виправити шляхом оскарження рішення до суду в процесуальному порядку, зокрема надмірна тривалість розгляду справи, порушення права на доступ до правосуддя можливо оцінити лише у межах дисциплінарного провадження відносно судді відповідним органом, визначеним Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідальною за такі помилки є держава, вимоги про відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок надмірного вирішення справи повинні вирішуватися шляхом подання позову незадоволеної сторони до держави, позов підлягає задоволенню за доведеності його належними і допустимими доказами. Суд у такій справі немає права надавати оцінку законності вчинення чи невчинення судом (суддями) процесуальних дій у іншій справі, та дотримання судом (суддями) розумних строків її розгляду, оскільки це перебуває поза межами повноважень суду, а належить до компетенції відповідних органів, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів». 
 
ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок незаконних дій або бездіяльності Чугуївського міського суду Харківської області, Апеляційного суду Харківської області, а тому висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служба України про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими. 
 
Ураховуючи необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстав для постановлення окремої ухвали щодо неправомірних дій органів державної влади.
   
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 26 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                         О. В. Ступак
Судді:                                                                                    І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко