КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
22 вересня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №369/9036/17
провадження № 22-ц/824/10184/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - перший заступник прокурора Київської області Грабець Ігорь Нестерович в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України
відповідачі - Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 
треті особи - Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконуючого обов`язки прокурора Київської області - ОСОБА_4   
 
на рішення Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 26 березня 2020 року у складі судді  Пінкевич Н.С.
 
у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Нестеровича в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2017 року перший заступник прокурора Київської області Грабець І.Н. в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель  і споруд», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га по         АДРЕСА_1 ; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:0175 по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 травня 2009 року ОСОБА_2 отримала акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №347828 з кадастровим номером 3222481201:01:006:0175, виданий на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради від  26 березня 2009 року.
Вказував, що станом на дату звернення з позовом зазначена земельна ділянка перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , проте відомості стосовно права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо даної земельної ділянки відсутні.
Зазначав, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у користуванні ДП «Київське лісове господарство», що підтверджується матеріалами лісовпорядкування.
Стверджував, що державним підприємством погодження про можливість вилучення земель лісогосподарського призначення загальною площею 0,15 га, що знаходиться у 2 виділі 50 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»          ОСОБА_2 не надавалося, крім того Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства такого дозволу також надано не було.
Зауважував, що рішення про передачу у власність даної спірної земельної ділянки прийнято не уповноваженим органом - Віто-Поштовою сільською радою, тоді як відповідні повноваження покладені на Києво-Святошинську районну державну адміністрацію, з огляду на що, сільська рада вийшла за межі визначених законом повноважень.
Вказував, що надання спірної земельної ділянки у приватну власність для сільськогосподарських потреб відбулось з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, що передбачено ст. 57 Лісового кодексу України.
Звертав увагу суду на ч.4 ст. 20 Земельного кодексу України, відповідно до якої зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства, проте, у порушення вимог вказаної частини статті, у проекті землеустрою, затвердженому спірним рішенням Віто-Поштової сільської ради, відсутнє погодження органу лісового господарства.
Вважав, що оспорюване рішення прийняте сільською радою у порушення ст.ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3, 12, 26, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, ст. ст. 4, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки ліси не можуть передаватись у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 25 червня 2020 року виконуючий обов`язки прокурора Київської області - Грабець І.Н. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що в оскаржуваному рішенні не відображено результатів оцінки усіх наданих сторонами доказів; не зазначено мотиви, з яких не прийнято до уваги такі докази; не встановлено дійсних обставин справи; не застосовано норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Уважає, що передача землі у приватну власність проведена не уповноваженим на те органом державної влади, без погодження вилучення чи іншого припинення речового права держави і постійного користувача на землі лісогосподарського призначення, без погодження зміни їх цільового призначення із земель державного лісового фонду на будь-яку іншу категорію земель, а також за наявності прямої законодавчої заборони на таку передачу у приватну власність обмежених у цивільному обороті лісогосподарських земель.
Стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо преюдиційності рішення Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року у справі № 9/257-08, яким, на його думку, доведено факт припинення права користування        ДП «Київське лісове господарство» на спірну земельну ділянку.
Вказує, що районним судом не враховано того, що зазначеним рішенням  припинено право користування лісового господарства земельними ділянками лісогосподарського призначення площею 2,94 га, разом з тим, загальна площа виділу 2 кварталу 50 складала     17 га, що визначено проектом організації та розвитку лісового господарства виробничої частини Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2003 року та витягом з планшету №2 планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року.
Звертає увагу колегії судів на лист ВО «Укрдержліспроект» від 26 серпня 2016 року №443, з якого вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» та знаходиться у 10 виділі 50 кварталу Васильківського лісництва.
Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги норми, передбачені земельним та лісовим законодавством, що заперечують передачу земель лісогосподарського призначення у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Зауважує, що набути повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою Віто-Поштова сільська рада могла лише у випадку передачі такої землі у комунальну власність в порядку, визначеному ст. ст. 83, 117 Земельного кодексу України.
07 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стверджує, що 16 жовтня 2009 року придбала земельну ділянку, що є предметом спору, у ОСОБА_2 . На час укладення договору купівлі-продажу оскаржуване рішення Віто-Поштової сільської ради, як і право власності ОСОБА_2 на вказану землю, вважалося чинним.
Уважає, що оскільки спірна земельна ділянка розташована в межах с. Віта-Поштова, то оскаржуване рішення ради прийнято в межах її компетенції.
Зазначає, що повноваження Кабінету Міністрів України не можуть розповсюджуватися на правовідносини, які склалися станом на 26 березня 2009 року щодо передачі землі у власність ОСОБА_2 , оскільки дані повноваження до 2012 року мали районні державні адміністрації, з огляду на що стверджує, що інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України не порушуються.
Звертає увагу суду на те, що 23 листопада 2011 року відчужила земельну ділянку, що є предметом спору, за договором дарування №1915 на користь ОСОБА_3 .  
Представник прокуратури Київської області у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття Віто-Поштовою сільською радою оскаржуваного рішення від 26 березня 2009 року вирішення питань у спірних правовідносинах відносились до повноважень місцевих державних адміністрацій, то інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України не порушені. 
Право користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» спірною земельною ділянкою припинено рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року у справі № 9/257-08, яке набрало законної сили та не скасовано на день розгляду справи, як і не скасовано рішення Віто-Поштової сільської ради від 19 червня 2008 року в частині віднесення спірної земельної ділянки до земель запасу Віто-Поштової сільської ради.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам процесуального права, що, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.
Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом установлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 березня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,15 га у власність ОСОБА_2 та передано їй у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ 347828, виданого 13 травня 2009 року управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на підставі вищезазначеного рішення сільської ради, ОСОБА_5 є власником зазначеної земельної ділянки площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222481201:01:006:0175, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010991300842.
Також установлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2009 року ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 26 серпня 2016 року та матеріалів лісовпорядкування 2003 року Васильківського лісництва Виробничої частини ДЛГО «Київліс» земельна ділянка із кадастровим номером 3222481201:01:006:0175 накладається на виділ 2 кварталу 20 Васильківського лісництва, а за даними лісовпорядкування 2014 року Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» вказана земельна ділянка розташована у виділі 10 кварталу 50 Васильківського лісництва і є земельною ділянкою господарського призначення, покрита лісовою рослинністю.
За інформацією Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 19 вересня 2016 року та ДП «Київське лісове господарство» від 15 вересня 2016 року, спірна земельна ділянка знаходиться у кварталі лісництва, є лісовим масивом, використовується для ведення лісового господарства та щодо неї не надавалось погодження на вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство».
Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2003 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: виділ 2: площа 15 га, склад - 10 сосни звичайної, вік 53 років, висота - 22 м, діаметр - 26 см, запас на 1 га - 371 метрів кубічних.
Згідно Проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2015 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: виділ 10: площа 1,6 га, склад - 10 сосни звичайної, вік 64 років, висота - 25 м, діаметр - 32 см, запас на 1 га - 330 метрів кубічних.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року №9/257-08 припинено право користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення в тому числі квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, які знаходяться в межах населеного пункту Віта Поштова Києво-Святошинського району Київської області.
Даним рішенням суд установив, що ДП «Київський лісгосп» своїми листами надав згоду Віто-Поштовій сільській раді на передачу та використання для потреб перспективного розвитку села до земель запасу Віто-Поштової сільської ради вищевказані земельні ділянки лісового фонду Васильківського лісництва. Дане рішення набрало законної сили та чинне на даний момент.
Згідно рішення Віто-Поштової сільської ради «Про землі запасу» від 19 червня 2008 року до земель запасу Віто-Поштової сільської ради віднесені, в тому числі, землі кварталу 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, які знаходяться в межах населеного пункту Віта Поштова Києво-Святошинського району Київської області.
Вказане рішення прийнято Віто-Поштовою сільською радою з посиланням на рішення Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року у справі № 9/257-08 за позовом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, Державного підприємства «Київське лісове господарство» про припинення права користування земельними ділянками.
Отже, відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2003 року площа земельної ділянки виділ 2 складає 15 га, рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року припинено право користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення, в тому числі, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га. 
Проте, рішенням  Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року не вирішувалось питання про конкретну земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:0175 по АДРЕСА_1 , що є предметом спору у даній справі. При цьому відсутні будь-які відомості про те, що спірна земельна ділянка розташована саме на тих землях кварталу 50 виділу 2, право користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» якими припинено вказаним судовим рішенням.
З огляду на викладені обставини справи, відсутні підстави вважати, що Державне підприємство «Київське лісове господарство» станом на час вирішення питання про вилучення спірної земельної ділянки не було законним користувачем останньої.
Відповідно до статті 19 ЗК України (зараз та надалі у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК) України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються        ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Частиною другою статті 5 ЛК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Згідно пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Відповідно до статті 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання; організовують благоустрій лісових ділянок і культурно-побутове обслуговування відпочиваючих у лісах, що використовуються для цих цілей; встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з місцевого бюджету на ведення лісового господарства; вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.
Відповідно до змісту статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.
Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності.
Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.
Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 20, частиною першою статті 122 та частиною третьою статті 149 ЗК України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтею 33 ЛК України сільські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловлених у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15, Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2019 року у справі №369/12149/16-ц, від 24 червня 2020 року у справі №369/6522/17.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка є землею лісового фонду та перебувала в державній власності до прийняття оскаржуваного рішення та її передачі ОСОБА_2 .
Таким чином, оскільки передана у приватну власність ОСОБА_2 земельна ділянка відноситься до категорії земель лісогосподарського призначення, у встановленому законом порядку не вилучалася у законного користувача - ДП «Київлісгосп», цільове призначення землі з лісогосподарського на ведення особистого селянського господарства не змінювалось, колегія суддів доходить висновку про незаконність рішення Віто-Поштової сільської ради від 13 травня 2009 року про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки, яка належить до земель лісогосподарського призначення, оскільки цільове призначення землі з лісогосподарського на для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд не змінювалось, а орган місцевого самоврядування прийняв рішення з перевищенням наданих йому законом повноважень.
Зважаючи на викладені обставини справи та норми статей 19, 84 ЗК України, статті 5 ЛК України, колегія суддів уважає, що спірна земельна ділянка станом на момент відведення першому власнику відносилась до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалась для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України, при цьому Віто-Поштова сільська рада не була наділена повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка перебувала в державній власності, враховуючи, що передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, відповідно до статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та статті 31 ЛК України належить до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин, тоді як жодних дій щодо вилучення чи зміни цільового призначення спірної земельної ділянки державною адміністрацією не вчинялось, а спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави поза її волею. У Віто-Поштової сільської ради були відсутні повноваження щодо надання у власність громадянам земель лісогосподарського призначення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №369/12149/16-ц.
Встановлюючи на підставі матеріалів лісовпорядкування правовий статус земельної ділянки як такої, що належить до земель лісогосподарського призначення, суд першої інстанції не врахував наведені вище приписи законодавства, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що заявлений першим заступником прокурора Київської області позов є необґрунтованим.
Колегія суддів доходить висновку, що рішення Віто-Поштової сільської ради від                    13 травня 2009 рокує незаконним таким, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави.
Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла, отже вона вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.
З огляду на те, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12), відсутність у справі такого рішення державної адміністрації свідчить про відсутність рішення власника про відчуження спірної земельної ділянки. Отже, оскаржене рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 травня 2009 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована на  АДРЕСА_1 , не є підставою вибуття земельних ділянок із власності держави.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від                        05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові                 від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, виключає застосування інших вимога власника про визнання права власності чи інших вимоги, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України.
Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 травня 2009 року, оскільки скасування цього рішення чи визнання його недійсним не відновить порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки лісового фонду, тому такий спосіб захисту порушених прав не підлягає застосуванню у цій справі. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 14-208цс18.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. 
Конституція України визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. 
З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням низки вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.
Відповідач не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка має ознаки земель лісового фонду, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття нею земельної ділянки у власність.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від                         30 січня 2019 року у справі №357/9328/15-ц.
Окрім того, з матеріалів справи та пояснень сторін, наданих у судовому засіданні, убачається, що спірна земельна ділянка не використовується власником за призначенням, на даній земельній ділянці не збудовано жодних споруд. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів уважає, що витребування земельної ділянки у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка загальною площею 0,15 га вибула з володіння держави не з її волі, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги щодо витребування вказаної земельної ділянки підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки на час прийняття Віто-Поштовою сільською радою оскаржуваного рішення від 26 березня 2009 року вирішення питань у спірних правовідносинах відносились до повноважень місцевих державних адміністрацій, тому інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України не порушені. Місцевий суд також зазначив, що на сьогодні виключні повноваження Кабінету Міністрів України не можуть розповсюджуватися на правовідносин, які склалися станом на 26 березня 2009 року щодо передачі Віто-Поштовою сільською радою у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки лісового фонду площею 0,15 га, яка не перевищує 1 га та яка раніше перебувала у державній власності, оскільки цих повноважень Кабінет Міністрів України не мав. Такі повноваження відносились до районних державних адміністрацій, якими і повинен був здійснюватися захист права державної власності у суді на землі лісового фонду.
Разом з тим, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилами статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Відповідно до вимог п. а) ч. 1 ст. 13 ЗК України, яка діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
За правилами частин першої, другої, п`ятої та дев`ятої статті 149 ЗК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності. Згідно п. 3) ч. 1 ст. 32 ЛК України, який діяв на час виникнення правовідносин, районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.
Таким чином, як установлено під час розгляду справи, вилучення та передача у власність спірної земельної ділянки на час виникнення правовідносин входило до повноважень районної державної адміністрації.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, з позовом прокурор звернувся у серпні 2017 року, тобто після внесення змін у частину дев`яту статті 149 ЗК України Законом України  №4539-VI від 15.03.2012 та у пункт 5 частини першої статті 27 ЛК України Законом України №4539-VI від 15.03.2012, відповідно до яких Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин вилучає передає у власність, надає у постійне користування для нелісогосподарських потреб всі земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності.
Таким чином, станом на час звернення прокурора до суду розпорядником всіх земельних лісових ділянок відповідно до закону був саме Кабінет Міністрів України та вирішення питання про витребування спірної земельної ділянки має вирішуватись судом з урахуванням тієї обставини, що власником лісів є Кабінет Міністрів України.
Виходячи з викладеного, прокурор Київської області правомірно звернувся з даним позовом в інтересах Кабінету Міністрів України.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право держави в особі Кабінету Міністрів України у правовідносинах, що склалися до набуття останнім повноважень у цій сфері, на сьогодні не порушено, оскільки станом на час звернення прокурора до суду власником земель лісового фонду був Кабінет Міністрів України.
Посилання суду першої інстанції на відсутність підстав для застосування позовної давності є безпідставними з огляду на відсутність у матеріалах справи заяви відповідачів про застосування строку позовної давності.
З огляду на викладене та за обставин, коли прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки останній станом на час звернення відповідно до закону є власником лісових земель, рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року не вирішувалось питання про припинення права користування ДП «Київське лісове господарство» саме на спірну земельну ділянку, у Віто-Поштової сільської ради були відсутні повноваження щодо надання у власність громадянам земель лісогосподарського призначення, оскільки такі повноваження відповідно до статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та статті 31 ЛК України станом на час виникнення спірних правовідносин належали державній адміністрації у сфері лісових відносин, яка жодних дій щодо вилучення чи зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не вчиняла, спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави поза її волею, що є підставою для витребування цієї земельної ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.
Таким чином, виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, належним чином не дослідив подані сторонами докази, а також дав невірну оцінку фактам, які є обов`язковими для суду, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів держави.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та  ухвалення  нового рішення про задоволення позову.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, з відповідачів на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 124,66 грн з кожного та за подання апеляційної скарги у сумі 1 686,99 грн з кожного.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу виконуючого обов`язки прокурора Київської області - Грабця Ігоря Несторовича - задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 26 березня 2020 року - скасувати.
Позов першого заступника прокурора Київської області Грабця Ігоря Нестеровича в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння - задовольнити частково.
Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1  земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:0175, що розташована по АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 на користь Прокуратури Київської області (отримувач - Прокуратура Київської області; код ЄДРПОУ 02909996; банк отримувача - Державна Казначейська служба України м. Київ; МФО 820172; рахунок отримувача - 35216008015641) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 1 124,66 грн з кожного та за подання апеляційної скарги по 1 686,99 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «24» вересня 2020 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                          О.Ф. Мазурик 

                                                                                                    Л.Д. Махлай