Постанова 
Іменем України
 
05 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/13946/17
провадження № 61-980св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року у складі судді Вохмінової О. С. та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Марчук B. C., Матківської М. В., Сопруна В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року є власником квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 8 договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року продавець ОСОБА_6 зобов`язався погасити повністю заборгованість за комунальні та інші платежі щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації вказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20 лютого 2017 року.
Як було відомо з довідки, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання» м. Вінниці від 19 серпня 2016 року № 1270, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
На час звернення позивача з позовом до суду, в квартирі зберігаються речі відповідачів, ключ від квартири позивачу не переданий, комунальні послуги нараховуються на всіх осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі.
Позивач зазначала, що оскільки відповідачі зареєстровані і проживають в квартирі без її згоди, у встановлений договором строк не виселились, вони чинять перешкоди власнику в користуванні і розпорядженні майном, тому відповідно до статей 321, 391 ЦК України просила виселити відповідачів із належної їй квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.
У вересні 2017 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов про встановлення сервітуту на користування квартирою.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення сервітуту залишено без розгляду на підставі частини п`ятої статті 223 ЦПК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено.
Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , без надання іншого житла.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 порушене відповідачами і підлягає захисту шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року,  ОСОБА_2 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що у суду не було підстав для виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення; єдина можливість виселення колишнього власника з займаного житла це одночасно з наданням такій особі іншого постійного жилого приміщення, а виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, придбані за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . (а. с. 4-5).
Право власності на зазначену квартиру зареєстровано 20 серпня 2016 року за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а. с. 6).
При укладенні зазначеного договору, продавець квартири - ОСОБА_6 підтвердив, що дійсно є власником цієї квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо квартири відсутні, питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до статутного капіталу юридичних осіб, у квартирі не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи, малолітніх або неповнолітніх дітей або недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, що мають права користування квартирою немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом або договором (пункт п`ять договору, а. с. 4).
Пунктом 8 договору купівлі-продажу визначено, що згідно з довідкою, виданою ТОВ «Житлово-експлуатаційне об`єднання» м. Вінниці від 19 серпня 2016 року № 1270, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , 1956 року народження, ОСОБА_3 , 1981 року народження, ОСОБА_4 , 1990 року народження, ОСОБА_5 , 1990 року народження. Продавець зобов`язувався погасити повністю заборгованість за комунальними та іншими платежами щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації проживання вищевказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20 лютого 2017 року (а. с. 5).
Договір найму житла з позивачем відповідачі не укладали.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що право позивача як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 порушене відповідачами і підлягає захисту шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла.
Зазначені висновки є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права та правильно застосувати її.
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки обставинам справи та не перевірив коли квартира вибула із власності відповідачів та на якій підставі, скільки разів спірна квартира була відчужена, з якого часу відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, чи було укладено договір найму із попередніми власниками, чи не встановлювався для них договірний сервітут із попередніми власниками, тобто не перевірили чи не є відповідачі особами, які займають жиле приміщення без законних на те підстав.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з даними із загальнодоступного Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідачі намагалися визнати договір купівлі-продажу з першим покупцем спірної квартири.
Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Так, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві, та не оцінив таке виселення відповідачів на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Суд апеляційної інстанції не надав обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснив оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Лише після цього можливо вирішити справу відповідно до вимог закону.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,-
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасувати, справи передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий  	  В. М. Сімоненко 	
  Судді:	  А. А. Калараш     І. В. Литвиненко     С. Ю. Мартєв      Є. В. Петров