Постанова
Іменем України
 
01 липня 2020 року
місто Київ
 
справа № 278/2432/17
провадження № 61-46752св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Садівниче товариство «Трудівник»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2018 року у складі судді Грубіяна Є. О. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 рокуу складі колегії суддів: Коломієць О. С. Талько О. Б., Микитюк О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Стислий виклад позиції позивача
У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду із позовом, у якому просила вилучити із незаконного чужого володіння ОСОБА_2 земельну ділянку №  НОМЕР_1 , площею 0, 05 га, кадастровий номер 1822086500:02:000:1153, яка розташована на території Сінгурівської сільської ради, Садівниче товариство «Трудівник» (далі - СТ «Трудівник») і належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі державного акта від 08 жовтня 1997 року, серії ІІІ-ЖТ №  014306, який зареєстровано у Книзі реєстрації актів на право власності на землю за № 62, та зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку.
В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є членом Пряжівського масиву товариства «Трудівник» з 25 грудня 1992 року. У цьому товаристві їй виділена земельна ділянка №  НОМЕР_1 , площею 0, 0511 га, за яку остання сплачувала членські внески. Рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради народних депутатів від 17 липня 1997 року № 72 позивачу передана у власність спірна земельна ділянка та видано державний акт на право приватної власності на землю від 08 жовтня 1997 року, серії ІІІ-ЖТ № 014306, який зареєстрований у книзі реєстрації актів на право власності на землю за № 62. Земельною ділянкою незаконно користується відповідач, за яким зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку (кадастровий номер 1822086500:02:000:1153) на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про затвердження технічної документації із землеустрою від 25 грудня 2014 року 
№ 6-2815/14-14СГ. Враховуючи, що належна ОСОБА_1 на праві власності земельна ділянка відчужена у незаконний спосіб та поза волею власника, позивач просила витребувати цю земельну ділянку у відповідача як у добросовісного набувача на підставі положень статті 388 ЦК України.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що відповідач є власником спірної земельної ділянки відповідно до наказу Головного управління Держземагентства у Житомирській області від 25 грудня 2014 року 
№ 6-2815/14-14-СГ та свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 06 січня 2015 року, індексний номер 32050801, які є чинними та не оспореними.
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками щодо наявності підстав для відмови у позові. Зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суд першої інстанції повинен був встановити всі юридичні факти, які визначені у статтях 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо (постанова Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Наявність у позивача державного акта на право приватної власності на землю від 08 жовтня 1997 року, серії  ІІІ-ЖТ №  014306, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради народних депутатів від 17 липня 1997 року № 72, без оспорення правовстановлюючих документів ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку не є підставою для витребування у нього у порядку статті 388 ЦК України цієї земельної ділянки. Відповідно, вимоги позивача ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 та зобов`язання передати земельну ділянку позивачу є передчасними, оскільки рішення про скасування права власності на нерухоме майно не ухвалювалося.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційних скарг
ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у листопаді 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме, враховуючи те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини, тому спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню шляхом пред`явлення віндикаційного позову за правилами статті 388 ЦК України. Позивача протиправно позбавлено права власності на її земельну ділянку, а тому вона може захисти свої права у судовий спосіб.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя стаття 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у листопаді 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 25 грудня 1992 року прийнята у члени Пряжівського масиву товариства «Трудівник» та їй виділена земельна ділянка № НОМЕР_1, площею 0, 511 га.
Рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 17 липня 1997 року № 72 позивачу передана у власність земельна ділянка та видано державний акт на право приватної власності на землю від 08 жовтня 1997 року? серії ІІІ -ЖТ № 014306, який зареєстрований у Книзі реєстрації актів на право власності на землю за № 62.
Згідно з відомостями, зазначеними в особовому рахунку на земельну ділянку, ОСОБА_1 виключено зі складу членів СТ «Трудівник» за несплату внесків за користування спірною земельною ділянкою.
Відповідно до виданих товариством 07 березня 2018 року довідок відповідач ОСОБА_2 сплатив членські внески у садівничому товаристві за період з 2004 року до 2016 року.
Наказом Головного управління Держземагентства у Житомирській області від 25 грудня 2014 року № 6-2815/14-14-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 0500 га, у власність для ведення садівництва ОСОБА_2 на території СТ «Трудівник», ділянка № НОМЕР_1, Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області з кадастровим номером 1822086500:02:000:1153.
Реєстраційною службою Житомирського районного управління юстиції Житомирської області Северенчуку В. М. видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 06 січня 2015 року, індексний номер 32050801, та здійснено державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку.
Наказ Головного управління Держземагентства у Житомирській області від 25 грудня 2014 року № 6-2815/14-14-СГ та свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 06 січня 2015 року, індексний номер 32050801, є чинними та іншими особами не оспорені.
Тобто, сторони у справі мають чинні правовстановлюючі документи на одну і ту саму земельну ділянку.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором 
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Аналіз змісту наведеної норми свідчить, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження 
№ 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 
№ 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18).
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що вимоги позивача ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 та зобов`язання передати земельну ділянку позивачу є передчасними, оскільки рішення про скасування права власності відповідача на нерухоме майно не ухвалювалося.
Отже, з урахуванням наведених правових висновків та норм матеріального права Верховний, Суд погоджується з доводами касаційної скарги щодо незаконності і безпідставності висновків судів, оскільки оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Водночас відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому, закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулося розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів Головного управління Держземагентства в Житомирській області незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.
З урахуванням наведеного правового висновку у справі, що переглядається, хоча й не була необхідною вимога про визнання недійсними наказу Головного управління Держземагентства у Житомирській області від 25 грудня 2014 року 
№ 6-2815/14-14-СГ та свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 06 січня 2015 року, проте суди з урахуванням вимог статей 387, 388 ЦК України зобов`язані були встановити обставини вибуття, зокрема й фактичного вибуття, спірного майна від позивача та надати оцінку законності наказу, що став підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем.
Суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору не врахували наведених норм матеріального права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, не надали системної оцінки доводам позивача та наданим доказам та дійшли передчасних висновків про наявність підстав для відмови у позові.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи заяву, не надали належної оцінки доводам позивача та доказам, наявним у матеріалах справи у сукупності, у зв`язку із чим не встановили фактичні обставини, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суди, поклавши в основу рішень помилкові міркування, не здійснили дослідження доказів у справі, наданих сторонами, не дали оцінки наведеним ними доводам, у зв`язку з чим не встановили обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення цього спору.
Верховним Судом наголошується, що вирішення спору судом касаційної інстанції за встановлених недоліків розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій виключає можливість їх усунення цією судовою інстанції, а тому зобов`язує направити цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду належить урахувати зазначене, надати оцінку наданим сторонами доказам та відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення необхідно скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Керуючись статтями 400, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 17 вересня 2018 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко